 Tämä on LibriVox äänite. Kaikki LibriVox äänitteet ovat julkista omaisuutta. Lisätietoja saadaksesi tai ilmoittautuaksesi vapa-ehtoiseksi menee osoitteeseen LibriVox.org. Lukiana Paul Brown Juha. Kirjoittanut Juhani Aho. Luku viisi. Kun Maria, sydän täynnä kiukkua ja kylästystä ja elämänsä äitelyyttä, tuli kosken rannalle puoleksi juoksujalassa, ajattelematta minne juoksi, kun han vain pääsi pois, näki hän venheen kiitävän niskasta alas ja venheen perässä Shemeikan, ikään kuin vihaisin liikkein sauvoimella pohjasta vielä vauhtia lisäten. Vaan tuskin Shemeikka oli huomannut Marian, kun sauvoin pyörähti Kaarna pään yli toiselle puolelle, viitaten niin kuin olisi viitannut, tule, ja Marianltä pääsi sydämestä sanaton huudahdus ja häneltä kohosi käsi, niin kuin olisi sanonut, et ottanutkaan, ota minut, vie minut minne hyvänsä, elä jätä. Maria lähti juoksemaan rantaa, ei enää mukaan päästäkseen, vaan ain vastaan nähdäkseen hänestä viimeisen vilahduksen, ennen kuin oli joutuva isoon koskeen. Hän riensi ehtiäkseen niemeen, jonka ympäri koski teki polven ja josta näki alas asti. Shemeikan venheen oli kadonnut. Maria riensi yhä kiireemmin, huivi tarttui leppää ja jäi siihen, ei joutanut sitä ottamaan. Miksi annoin hänen mennä, miksi en lähtenyt, kun pyysi? Mutta kun hän syöksähti lepikon läpi ja niemekkeen poikki takaisin kosken rantaan, näki hän Shemeikan hyppäävän venheistään maihin, kiskaisen sen nokkaa kivien väliin, heittävän sauvoimensa venheeseen ja juoksevan avosylin vastaan. Maria pysähtyi, hoipertui taapäin juoksunsa vauhdista, hän ta tartuttiin vyötäisiin, hän lyykähti maahan, hän ta nostettiin, kannettiin, heitettiin venheeseen, joka ensin karahti kiviin ja sitten nytkähti ja kallistui ja hetken päästä keinui kuohujen välissä. Maria ei liikahda kokasta, johon hänet on heitetty, hän ei nää siinä muuta kuin taivasta ja joskus vilahtavan puun, jonka alitse kiidähtää. Toisen kerran kokka kohoo, toisen kerran se painuu, Shemeikka seisoo venheen perässä, milloin ylhäälä, milloin alhaala, takanaan kuohut ja takanaan taivas, keikkuen ylös ja alas, välistä viilettäen tyynesti, välistä tehden äkkinäisiä voimakkaitetempovia liikkeitä. Maria koettaa nousta, kohottaa päätään, mutta vaipuu takaisin. Hän on keskellä kuohujen ryöppiä, venhe kiitää niin, että ei hän erota muuta kuin epäselvän, vilisevän rannan ja vettä piirskahtaa hänen kasvoilleen. Yhä vinhemmin kiitää venhe. Voi hyvä isä sentään, pauhu yltyy, venhen laidat rutisavat, on kuin se hajoisi hänen allaan. Se on ihan kuohujen sisässä, Shemeikka on kaukana, näyttää seisovan, ei venheessä, vaan kuohuissa. Samassa hän taas on ylhäällä, suurna, jättiläisenä, tukka hajallaan, parta hulmuten kahden puolen kaullaa. Ei ole maailmassa muuta kuin Shemeikka seisomassa, hyrskyt palamassa hänen jalkainsa alla kahden puolen venhettä. Ei näy maata, ei puiita, kuohut kiitävät kilpaa Shemeikan kanssa hän ta takaa ajain, mutta eivät saavuta. Yhtäkkiä sieltä sattuu hänen Shemeikan silmä. Se hymähtää kiireessä, mutta on samassa taas toisaalla. On otsarypyssä, huulet tuimassa pinnistyksessä. Maria koettaa hiukan kohottaa päätään laitan yli, suuri kivi kiitää ohi ja raapaisi venheen perää, toinen on toisella puolen ja karahtaa kokkaan. Mutta välitse laskee Shemeikka. Maria vaipuu takaisin, ohi hyvää isä sentään. Hän on vetänyt esiliinansa silmilleen, mutta silloin tuntuu menon vauhti hiljenevän. A, älä pelkää, ei hätää mitää, kuulee hän Shemeikan sanovan. Ollaan suvannossa, Shemeikka seisoo ja meloo ja vartalo notkuu. Hän on suuria komea, ei häntäkärsi katsoa palaviin silmiin ja hehkuviin kasvoihin. Oi, jos se sentään laskesi rantaan, mutta se ohjaa uusia kuohuja kohti. Päästä minut pois, mennään maihin. Tahdotko, kysyy Shemeikka, ja Venhe on lähellä rantaa, hyppää! Vaan Maria vaipuu takaisin tuhdolle. Ei hän uskalla, eikä ehdi, eikä tahdokkaan. Ja samassa on suvanto lopussa. Niska nielee, Venhe on uudessa koskessa. Nyt on horna, huudahtaa Shemeikka. Hän tekee tuimia liikkeitä, Venhe ryypää itseensä vettäpuolilleen. Pesi kuohuu ulkona ja sisässä, pohja kolahtaa kiveen, laida truskaa, Venhe pysähtyy. Souda, huutaa Shemeikka, mutta ennen kuin Maria pääsee airoihin, irtautuu Venhe. Ei tarvita, Maria on nousut istumaan, on tultu alas miltä ei kohti suorasta putoksesta ja taas ollaan suvannossa. Päästä minut pois, rukoilee Maria, hukutaan. Pane pitkäksesi, on vielä yksi nikama, sitten pääset. Se hymähtää sieltä salaperäisesti, veitikkamaisesti, Maria tottelee. Tulkoon mitä tulee, ei se minua enää päästä, ja olkoon päästämättä, vieköön mihin vie. Nyt tuntuu koski olevan tyynempi, ei kohi sen niin, ei tule vettä, mutta Venhe tuntuu kiitävän vielä nopeammin kuin äsken, menevän kuin irtautunut suksi vaaran rinnetta sileällä lumella, kiihtyy, hyppää kuin kohona kerran pari, sitten hiljenee, kuin olisi tasaisella maalla. Maria pyöryttää, sydän alaa etoo, hänen on paha olla, silloin tekee kokka äkki käänteen, Shemeikka hyppää veteen, kiskaisi Venhetta keskitullosta, ja kokka karahtaa soraa. Maria aikoo nousta, mutta ennen kuin ehtii nostaa Shemeikka hänet ylös ja kantaa maihin. Elä Shemeikka, elä, annan minun olla, pyytää Maria, mutta puristau samalla hänen kaulaansa, ei irtauttaa siitä kätensä vasta, kun Shemeikka on laskenut hänet maahan, mättäälle, sammalen päälle, mutta Shemeikka ei irtauta käsiään, Maria vieressä polvillaan. Missä me ollaan? kysyy Maria, silmänsä sulkien. Saaressä, sanoo Shemeikka, vitkalleen, kosken Saaressä toistaa hän, ja nyt sinä olet minun. En minä olet sinun, minä olen toisen, sinä olet minun. Minkä tähden minä olisin sinun? sen tähden, että tahdot olla. Sinunko? minun. Minä olen toisen, annan minun mennä. Olit toisen, kuiskaa Shemeikka, silmissä jää äänessä riemua. Olit toisen, minkauan kun olit Ruotsissa, nyt olet Karjalassa. Karjalassako? miksi veit minut väkisin? Tulithan mielelläsi. Tulinko? Eikä Maria tiennyt, oliko hän tullut, vai oliko hänet viettä? Koski lakkasi kohisemasta Marjan korvissa, sitten se taas kohisi, mutta hyvin kaukana. Kannan minut koskeen, sanoo Maria. Lepää siinä, sanoo Shemeikka. Lepää sinäkin, pyytää Maria, elä mene. Shemeikka kuitenkin irroitti hänen syleilystään ja silmä hymyili. Miksi sinun silmäsi minulle nauraa, kysyi Maria. Ei sinä naura, vaan iloitsee. Miksi? Sano, miksi? On kuin et olisi koskaan ennen ketään halannut. En olekaan, en ole koskaan ennen tiennyt. Mitä et olet tiennyt? Että tämmöstä on, en minäkään, mutta hän valehteli. Ei ollut Maria hänen ensimmäisensä. Tuntui jo kovalta Marjan käsivarsi hänen päänsä alla. Hän olisi tahtonut olla yksin. Olet väsynyt, sanoi Maria hellästi. En ole. Sinulle oli rakas kova ottelu koskessa. Minä vain mukavasti venheen pohjalla viruin. Laitan sinulle vuoteen venheen kokkaan. Laitatko? Laita samalla itsellesikin. En kuin sinulle, että oikein saisit levätä rauhassa rakas. Laita hän sitten. Shemeikka nukkuu venheen kokassa. Maria on koristanut sen kuin hää vuoteeksi, pistelyt lehviä laidan ja varpeen väliin. Shemeikka nukkuu kuin lehti majassa. Itse istuu Maria rannan kivellä ja ajattelee, kun olisi vesillä Shemeikan vene, niin keinnuttaisin häntä kuin lasta. Hän on tehnyt tulen kahden kivän väliin. Minulla on tuohinen tulella, ja tuon tuostakin hän kohentaa tuulta ja varvuilla hämmentää. Hän on hyvä olla, lämmin ja ihana. Hän sulkee välistä silmänsä sitä paremmin tunteakseen. Hän tuntee lämpimästä värejävänsä, ulkoa ja sisältä, ensi kerran elämässään. Missä lienee? Miten olen tänne joutunut? Kuka lienee tuo, joka minut tänne toi? Olipa missä hyvänsä, olipa miten hyvänsä, kuka hyvänsä tuo, kunhan vain ei ole mitään sitä, mikä oli ennen. Eikä sitä olekaan. Se on kuin poikki, katkaistuu. Minä olen irti, ei mikään minua enää pidätä. On kuin ei milloinkaan olisi voinutkaan olla maailmassa muuta kuin tuohinen tuossa, jossa hänen Shemeikalle pyytämänsä kalat kiehuvat, ja tämä saari tässä koskessa. Se, mikä on siellä, missä lienee, se ei häneen kuulu. Syyttäkööt, en minä ole heille mitään velkaa, olen minä heille elatukseni moninkertaisesti maksanut. Saanko minäkin kerran maailmassa valvoa mieleiseni ääressä? Odottaa hänen heräämistään, kun nukkuisi oikean levetäkseen. Kuinka oli koskassa kaunis, kuin suuri haltia usvaisena iltana? Tuli ottamaan, niin kuin ilmassa lennättäen tähän toi. Minä aikoneen tästä viedä, ottaako vielä edempääkin, tai tähänkö jättää? Tehköön, mitä tekee, vaikka tähän jättäköön, vaikka haittuko on kuin haltia ilmaan, en suure, vaikka nyt samassa pitäisi koskea menemäni. Se meikka liikahti venhessään, ei herännyt, kään siihen vain toiselle kyljellään. Vaan ehkäpä en tarvitsekaan enää koskea. Ehkä ei olekaan tämä vielä lopussa. Nyt vasta ehkä oikein alkaakin, häntä aina odotin, tulijata, odottajata, niin tulipahan, ottipahan. Tässäkö nyt keitän, missä keittänenkin hänen vieressään valvoe, tässä ihan uudessa ja entistä kuitenkin niin lähellä, että jos tulen tuohon kuuseen panisin, ne sinne sen näkisivät. Sytyttäisinkö, että pitäisi tulla karkkuria hakemaan, vaatimaan omaansa pois. Tulisipahan, koettaisipahan. Ei se sinun omasi ole enää, huutaisi sille shemeikka, syntyisi tappelu, olisi tuota soma nähäda. Marjalle tuli kuin Ilon Raivo rintaan sitä kuvitellessä. Ei shemeikka viitsisi siltä rähjalta henkehoittaa, tarttuisi vain käsipuoleen ja pyörähtäisi kenkkajalkaa niin, että koskeen singahtaisi. Se menisi alas, milloin selällään, milloin mahalaan, räpiköiden vuoroin käsillä, vuoroin jaloilla, toissassa kenkä, toinen paljaan, kolin kolia koskea alas, mutta olkoon siellä, mitä minä häneestä enää. Marja nosti tulolta tuohisen, jossa kalaketto oli valmis, peittisen vaatteella ja hiipi venheelle, jossa shemeikka nukkui. Kasvoja, joiden päälle Marja oli levittänyt Liinasen säskien suojaksi, hän ei nähnyt, mutta näki rinnan, leveän, korkean ja kaarevan, joka hiljaa nousi ja laski, näki solakat jäsenet ja olisi tehnyt mielensä niitä kädellään hivellä, jos ei pelänyt untahäiritsevänsä. Hiveli niitä ajatuksissaan, kaukaa, kuvitelluin liikkei. Löytäisinke hänelle vielä jotakin hyvää kalaketo-mausteeksi, kun herää. Hän poistui syvemmäksi saarelle, se oli keskellä koskea, kahden yhtä kovasti kuohuvan haaran välissä. Rantojaan myöten se kasvoi koivuja ja leppiä, keskelta oli vähän korkeampi, siinä oli kallio, kallion päällä, suopyörylä, joka oli keltaisenaan lakkoja. Kivien lomassa oli alempänä vatukko. Saarta kielellessään löysi Marja vielä herukka-pensaan ihan lähellä tulisiaan. Liike täällä kukaan koskaan ennen meitä käynyt. Tänne se minu toi. Kaisa on täällä ennenkin käynyt, koska tänne osasi laskea. Toi tuttuun paikkaan. Mutta että se minut otti, että se minusta huoli, mikä minä olen, suvuuton, nimetön, mierolainen, joka en kelvannut muille kuin sille vanhalle puoli vaivaiselle. Olenko minäkin jotakin? Ensi kerrolla kun näki, jo otti, niin puhui, niin houkutteli, suuttui, kun kuuli etten välitä. Enko olen nyt kuin kuninkaan pojan, maan kuulun Karjalan komeimman, uljaa sen talonsa vie, hyvän anopin antaa. Marikko ja kierrellen Kosken Saaressa kallioiden välissä, jonne pahu ei välistä kuulunut ollenkaan, välistä kuului kaukaa kuin monien metsien takaa. Hän vähitellen poimi tuokkosensa täyteen. Rinnassa onnen rauha, huulilla sen hymy. Luvun viisi loppu. Lukiana, Paul Brown, Lempäälä. Juha, luku kuusi. Tämä on LibriVox äänite. Kaikki LibriVox äänitteet ovat julkista omaisuutta. Lisätietoja saadaksesi tai ilmoittautuaksesi vapaaehtoiseksi, mene osoitteeseen LibriVox.org. Lukiana, Paul Brown, Lempäälä. Juha, kirjoittanut Juhani Aho. Luku kuusi. Shemeikka oli herännyt. Reväissyt silmiltään huivin. Missä olen? Mitä on tapahtunut? Silloin muistaa hän kaiken. Olenko taas ollut mieletön? Olenko taas tehnyt järjettömän teon? Tästä vielä sodat syttyy. Vainot nousee. Roskajuttu. Mitä minä siitä toisen akasta? Olisin antanut olla. Minnekä minä sen nyt paneen? Kotiinko vien? Vai takaisinko käännytän? Tarrautuu kiinni alkaa ulista ja itkeä. Kun oman etunsa ymmärtäisi, niin itse pyytäisi sauvomaan maihin. Kyllä se siitä rantaa myöten vielä kotiinsa osaisi. Minä olen haussa ja eksyneensa, niin eivät mitään tietäisi. Ei siellä kukaan meidän lähtöämme nähnyt. Ei ole sentään kukaan minua niin halunnut kuin tämä. Ei kukaan niin kuollakseen puristanut. Ei ole ennen tiednyt miestä halanneensa. Enhennoisi hänestä ihan vielä erotakkaan. Vaan olisi kuitenkin parempi, kun palaisi kotiinsa. Siellä taas syksyllä tavattaisi ja aina vastakin kulkiessa. Shemekka on noussut ja istuutunut tuhdolle. Siinä huomaa hän lehvät, joilla venhe on koristettu. Semmoisia joutavia ne aina, olisi edes jotakin syömistä. Shemekalla on nälkä ja ruumis on maatesa kuoleutunut. Hän katselee raukeasti ja kylästyneesti etensä ja sylkäisi happamesti venheen pohjaan. Tulen on tehnyt. Mitä varten se on tehnyt tulee? Ei hän tässä kuitenkaan ole mitään keittämistä tai paikalla kuitenkaan ole mitään keittämistä tai paistamista. Sitä vartenko, että huomaisivat takaa-ajat. Saattavat hyvin olla kindereillä milloin hyvänsä, vaikka olisivat jo maatesa laskeneet ohitsekin ja pysähtyneet kosken alle väijymään. Hän nousi ja potkaisi tulen sammuksiin ja kekäleen koskee. Meni taas venhelleen etsimään neväskonttiaan ja repi sitä tehdessään irtilehvät venheen laidasta. Pääti kivelle. Kontisä näkyi olevan ruuantähdeitä kovakannikka ja suolakalaan pyrstä. Maria seisoi vähän matkan päässä pensaassa ja seurasi Shemeikan toimia. Aiko ei ensin yllättää hänet tulla takaa, sulkea hänet syliisä. Mutta yhtäkkiä hän vavahti nähdessään ilmeen Shemeikan kasvoilla. Oliko se vihainen? Mistä se oli vihainen? Kenelle? Minulle ko? Miksi se repi lehevät pois? Ilmä sen silmissä oli kylmä. Melkein juolma. Silloin näälläkä, ihastui Maria, samassa nähdessään miten Shemeikka tyytymä tänä ja happamana kävi kannikkaan käsiksi. Sillä poloi sellahan on näälläkä. Se raukkajärsiä kovakannikkaa eikä tiedä eikä tiedä, että minulla on sille kalakeitto samassa tuohinen Mario ja täynnä. Ja kuten enemmän Shemeikan muoto synkistyi, sitä hauskempi oli Maria. Eikä maita! Kuuli Shemeikka naurun hyrähdyksen jostakin läheltä. Samassa hän huomasi Marjan pensaassa. Ärtyneeseen silmään hän näytti vanhalta, rumalta, isomahaiselta. Ka! Mitä naurat? Marja nauroi vielä hartaa min iloista yllätystä, jonka hän sille tekee. Sinun eväitäsi miesparka nauran. Eikä sinulla ole muuta kuin tuo? Shemeikka ei vastannut. Haukkasi vihaisesti palan suuhunsa ja sylki samassa toisen puolen ulos. Olisi tässä, jos et vähyttä katsone. Niäsi Maria kiven luota ja nosti keittotuohisen piilostaan. Mitä sinulla siinä on? Vähän keitetty jo mullosia olisi. Mistä sinä olet niitä saanut? Sainpahan mistä sain? Kunhan koetat, miltä maistuvat? Shemeikka otti tuo hisen Marjan kädestä, ryppäsi lientä ja seivästi hämmennystikulla suunsa muullosta täyteen. Mutta millä keinoilla sinä olet saanut mulloisia? Löysin hatustasi ongen, siiman ja vavan taitoin tuolta rannalta. Shemeikka söi, ahneesti hörppien. Ja odotti, että hän kutsuisi hänetkin toverikseen. Ei siksi, että hänel olisi ollut nälkä, vaan että olisi kutsunut toverikseen. Niin kuin Juha, joka aina kutsui toverikseen, joka ei olisi milloinkaan syönnyt ennen kuin toinen söi, vaikka olisi ollut kuinka nälkä itsellään. Ja yhä on sillä se kylmä, melkein vihainen katse. Ja miksi repi lehevät venheestä? Vaikka eivät hän ne olleet tiellä? Eikö ehkä tahdukkaan enää mukansa tästä edemmäksi? Hän kuuli Shemeikan nousevan ja nouse itsekin. Mutta kun hän silloin katsahti Shemeikkaan, olisi muuttunut. Pyyhkiä oli partaansa kasvoilla syöneen tyytyväinen ilme. Samassa uskoi Maria erehtyneensä. Se oli ollut uuvuksissaan ja sillä oli ollut nälkä. Ja Maria heltyi niin, että olisi tahtunut kaulaan käydä. Sanoi kuitenkin vain Maria tuohista tarjoten. Tässä olisi vielä vähä. Onko sinulla vielä Mario-jäkin? Milloinka sinä ne poimit? Sinun nukkuessasi. Nukuinko kauankin? Et hän kauemmin kuin, että hyvästi ennätin poimia. Ovat makeita Marjasi ja mainiotapa oli keittosikin. Shemeikka sei Marjan pitäessä tuohista hänen edessään. Eikä ollutkaan Maria hänestä enää ruma. Eikä varut olla muodoton, kun oli laskenut esiliinansa alas. Syö sinäkin. En jaksa kaikkia. Minä söi jo poimiessani. Jos mitä jää Marjan koko olento vavahti. Hän aikoi sanoa jotakin, mutta ei saanut sanotuksi. Ponnisti sitten viimeiset voimansa ja sai sanotuksi. Ja jos mitä jää, niin saatat hänne tarvita toistenkin. En tässä sinä. Shemeikka oli kiertänyt kätensä hänen vartalonsa ympäri. Minä hän en tarvitse. Etkö? Mikset? Minulla on lyhyempi taival täältä pois kuin sinulla. Marja koetti irroittautua, mutta hänen hento, pehmoinen ja samalla jäntävä ruumiin oli hurmannut Shemeikan veriä. Eikä hän päästänyt. Etkä tulekaan mukaan? Marja ei voinut Shemeikan silmistä päättää. Mitä vastausta hän odotti? Eikä Shemeikka enää itsekään tiennyt mitä hän tahtoi? Marja ei vastannut. Minnekäs sitten? Takasin kotisiko? En ikinä sinne! Huudahti Marja. Hänestä irti tempautuen. Mutta minnekäs sitten? Mihin hyvänsä? Lasket maihin? Ehkä jonnekin osun? Itku puristi rintaa, mutta ei vielä päässyt. Saitko sitten jo tarpeeksi esi matkaista minun kanssani? Kysyi Shemeikka. Tehden äänänsä moittivaksi. Marjan kasvot kiinnittyivät. Niissä oli kuin hurma henkisen, niin kuin näkyjään näkevän ilme. Vaikka tähän matkani päättyköön sain sittenkin mitä elämäni kaiken toivoin. Shemeikan silmä syttyi tulee. Veret kiehaattivat viimeisiä suoniaan myöten. Paljon oli hän naisia nähnyt ja monta heidän tunteidensa purkausta. Mutta ei koskaan ilmettä semmoista kuin minkä nyt Marjan kasvoissa. Paljon oli kuulut naisten hänelle sanovan, mutta ei kenenkään mitä tämä ja niin kuin tämä. Ei aio palata kotiinsa vaikka se hänelle on. Lähtee enemmin menemään, tietämättä minne. Hänestä on minulle vielä paljon iloa. Tulet toki mukaani Marja. Et hän tahdo, minä tahdon. Tahdotko? Sanoo Shemeikka, ihanko totta tahdot. Kuiskasi Marja hänen kaulansa ripustautuen. En väkisin vie, mutta jos mielelläsi tulet. Mielellän ihan minä äskenkin tulin. Vai luulitko väkisin vieneesi? Sinä, sano! Silloin Shemeikka veti hänet vierelleen. Marja purskahti itkuun sitä ilohaan, ettei tarvinnut koskeen hypätä, jonka olisi tehnyt, jos Shemeikka olisi hänet siihen hylännyt. Yhtä ainoata huumausta ja sen hurmausta oli ollut lähtökotoa. Koski ja suvantosaari. Kuin unta oli nyt taas soutelu pitkin polveille via virtoja. Keskitse milloin kalliorantojen, milloin veteen kaatuneiden kelohonkien, viilettely lehtipurjeissa halkisoikulaisten selkien, joiden nimiä ei tiennyt, eikä kysynyt. Milloin oli Marja kokassa soutamassa, milloin Shemeikka, mutta aina silmä silmässä, katse katseessa, hymy hymyä houkuttelemassa. Hellä sanaa aina päättämässä illoiset puheet. Oletko minun? Elää kysy, onko hyvä? Kysyt vaikka tiedät. Ja kun ei puhuttu, vaan äänettöminä soudettiin, ei Marja päästänyt ajatuksiaan edemmä laineen virja, jonka venhetekin veteen. Missä se jälleen haihtui, siinä haihtui jentinen elämä, missä se kokassa kohatteli, siinä kohatteli uusi, eikä hän tahtunut koettaakaan sitä edempää kuunella. Oletko minun Marja? Elää kysy, sanohan kuitenkin. Tiedät hän sen Shemeikka. Ja samaa unta oli yhä maihin nousut, kulku soiden poikki, ja kävely pitkin hiekkaisia harjuja honkien alla uusiin vesiin, missä oli lahdelmissa aina uusia venheitä kuin matkan haltiaen heille vartavasten kätkemiä. Oli heille nuotio puu hakattu, ja lehdes vuode havumajan katon alla valmis, mihin sattuivatkin yöpymään. Kuka lienne tehnyt? Shemeikka vain hymähti, kun Marja sitä kysyi. Heitätä kokkaa lepäämään, sanoi Shemeikka, kuohuvan pitkän kosken alla. Monennenko, siitä ei ollut Marja enää osannut pitää lukua. Heitätä nyt, vedä silmillesi liina. Ja Marja tunsi venheen nytkähtelevän huoparjan voimakkaista työntelyistä. Kuuli kokan loksattavan heikon vastatuulen virilaineita vastaan. Huopaus hiljeni, ja suhahti pehmoiseen hiakkaan. Mutta ennen kuin Marja ehti vetää liinan pois silmiltää ja nousta, tunsi hän käden hänta nostavan polvien taipeesta, ja selän takaa toisen käden, ja seisovansa rannalla. Jotta tulisit, niin kuin lähdit, sanoi Shemeikka. Missä me ollaan? Perillä. Marja näki valoisan hiakkaisen rannan, vähän ylempänä vihreän nurmen, nurmen takana solkisen koivumetsän. Koivumetsän takana korkean kallioisen baara. Nurmikon laidassa riippuoksaisen kyhyisen koivun alla oli huone, pyöreistä hongista kyhätty. Uskottelin sinua. Ei ollutkaan taloni tätä isompi. Ei sanut Marja sanutuksi muuta kuin hellän ihastuneen. Vois sinua, Shemeikka. Hänen mieltään huikaisi, veti kyynelleen silmään, harsoa maailmaan ja elämän. Silmä itki, sydän iloitsi tietämättä kumpikaan mistä. Sillä somempaa, siävämpää, ei voinut missään olla. Uskottelin sinua Marja, on vainenkin minulla talo toinenkin kuin tämä. Jos sinne halunnet, menemme. Jos tähän tyytynet, jäämme. Jäämme. Mutta minun täytyy kotonakin käydä. Käynnet. Uuskalta, netko yksin jäädä. Vaikka vuoden piipynet, vaikka kaksi, kunhan kolmantena tulet. Luuvun kuusi loppu. Lukiana Paul Brown Lempäällä. Juhaa. Luku 7. Tämä on LibriVox-äänite. Kaikki LibriVox-ääniteet ovat julkista omaisuutta. Lisätietoja saadaksesi tai ilmoittautuaksesi vapaaehtoisiksi mene osoitteeseen LibriVox.org Lukiana Paul Brown Lempäällä. Juhaa. Kirjoittanut Juhani Aho Luku 7. Juhaa istuu tuvassaan puoli horroksissa. Kyynärpäät polvia vasten. Koettaen turhaan saada selville. Onko ilta vai aamu ja onko vielä sama päivä kuin silloin? Vai onko ollut välillä jo muita päivää ja öitä? Joitakin hän muistaa siitä, mitä oli tapahtunut. Toisia ei. On kuin toinen puoli hänen olentoaan olisi turto ja tunteeton. Niin kuin toinen puoli vasente jalkansa aina oli hiukan kuoluksissa sen karhun pureman jäljeltä. Kun sitä kosketti, oli se aina kuin vierasta lihaa. Vastasi kuin kaukaa jostakin toisesta ihmisestä. Missä lie ne ei ollut, mutta niin oli, kun hän olisi yhtä paikkaa kiertänyt. Vasemmalla vettä, oikealla matalaa korpeaa, jalanalla upottavaa suota. Sen hän muisti ja senkin, että oli kadottunut lakkinsä ja taas sen löytänyt. Oli jotakin muutakin, jota olisi tahtunut muistaa, josta ponnisteli pääsemään selville niin, että päätä särki, toista puolta heikosti särki, toinen oli turto ja tahmea, niin kuin olisi ollut täynnä vierasta hyytynyt ja vertaa. Jotakin oli tapahtunut. Mitä? Mikä siitä tuosta lattiasta on palkin murtanut? Miksi on tupakkahakkuri sillan alla? Silloin hän muisti sen. Mutta minkä tähden hän oli semmosen tehnyt? Äitiäkö aioin iskiä? Mutta minkä tähden? Päätä pyörytti, sydäntä etoi. Hän oli kuin tiedot onnan hetken. Sitten hän oli kuulevinaan kuin kaukaisen huudon. Sinä valehtelet! Hän itse hän sen oli huutanut. Ja nyt hän yhtäkkiä muisti kaiken. Kuinka oli pihasta karannut? Huutain juostessaan. Sinä valehtelet! Huutanut sitä suolampiaa kiertäessään, kaatuessaan, juostessaan, niin kuin jotakin takaa ajai, saadaksen sen kiinni, nujartaksen sen. Mutta se hän ei ollut valetta. Totta hän se oli. Mennyt tähän se oli. Se hän on poissa, koski koko ruumiiseen ja sieluun niin, että su aukeini parkaisuun, vaikka ei saanutkaan parkaistuksi. Samassa taas pimenin ja sekosi. Jos se oli tapahtunut, niin olisi ihan pitänyt tapahtua muutakin. Mutta kaikki hän on ennallaan. Sin on uuni ja sirkkasirittää. Maria ei ole mennyt. Ei. Tämä on vain unta. Mutta miksi en herää? Enkä saa itseäni herreille ennen kuin tukehdun? Häneltä pääsi parahdus, niin kuin siltä, joka koettaa vyöräyttää painajaista rintansa päältä. Hän seisoi keskillä lattiaa kädet ylhäällä. Joku hyppäsi karsinan nurkasta penkilta ja harppasi Huutain ulospaitasillaan, valkea kuin jänis. Kaisa! Elähän! En minä mitään! lohdutteli Juha hänen jälkeensä. Tyttä tuli takaisin. Säikähdin niin, menisitte toki isäntä aittaa ne maata, kun olette ihan märkein ryvettynyt. Juha on kokonaan selvinnyt. Hän seisoo rappusilla ja huomaa, että aamus sarastaa sihittävän sateen läpi. Koira tulee rappujen alta ja pyörähtäliä jaloissa. Juhaa järvellä. Hän on astelut rantaan. Siellä ovat verkot vielä virapuilla siltä jäljeltä, kun ne olivat silloin lahnan kudusta tultua siihen jääneet. Totta se oli, totta oli. Saadakseen jotakin tekemistä, Juha alkoi pistää verkkoja puikkarille. Teki sitä nopeasti, tottuneesti, ajatukset samoissa askelissa. Niin se on, niin se on, poissa se on, et tarvitse toivoakaan muuksi. Suottasinä sen tähden siltapalkinsäriit, koska pakaisa oli nähnyt, että sen syliin heittäysi. Sinulle se on tapahtunut, eikä kenellekään muuille. Perko oli puikkaroitu ja hän heitti sen venheen kokkaan niin, että kiväkset kalahtivat. Yhdessä tulivat tähän pihasta. Se mies seisoi tuossa aitaa vasteen. Joko lienevät sen silloin päättäneet, että kehtasi Maria vielä mairitella ja entisiä kalansaaliita muistella. He ovat nuoria ja kauniita. Minä olen vanha ja ruma. Mitäpä hän minusta, kun on semmonen, joka ottaa? Ottakoon! Ottakoon! Pitäköön! Toinen verkko oli puikkaroitu. Yhä ravakammin Juha liikkui, ei välittänyt vaikka jokin silmäverkosta repesi. Otti hän se siltä kihlat julkipeittelemättä. Sillä hän se oli saunan lämmittänyt. Sille oliet lauteilla laittoa ei minulle, jo omaan aittaansa tilanteki. Ei se äitiapakoon lähtenyt. Valehteli. Olisi sanonut suoraan. Olisi sanonut, nyt lähden, nyt on minulla toinen parempi. En minä olisi kieltä nyt. Enkö? En varmaan. En olisi. Mutta kun salaa, varkain. Yhtäkkiä häntä raukaisi. Hengästytti niin, että Vaivoin sai viimeisen verkon puikkarille. Vaivoin pääsi hän pihaan. Hoippui aittaansa jonka ovi oli auki. Horjahti vuoteeseensa vaatteet päällä. Ja nukkui. Juha nukkui koko päivän iltaan saakka. Oli koleahko, kirkas, pohjatuullesta tyvenävä ilta. Äiti ja kaisa olivat lypsyllä. On tapahtunut. Eikä hän enää tahdo sitä muuksi kuvitella. Sillä ei voi mitään. Eikä tarvitsekaan voida. Olkoon kun on mennyt, niin menköön. Hänen aitassaan oli Marjan vaatteita. Hän otti ne, ja vei Marjan omaan aittaan. Kun hän avassi sen oven, lemahti sieltä laukkulaisen haju. Hän paiskasi kiiresti oven kiinni ja pisti avaimen taskunsa. Meni rantaan ja heitti avaimen järveen. Niitti sitten yön ja aamun kuumaan päivään saakka, kunnes uupumus paiskasi levolla. Päivät ja yöt menivät nyt juhalta sekaisin. Hän oli tullut huumaukseen, josta ei halunnutkaan selvitä. Silmät jäykkinä kuin unessa kävijän, hän liikkui ja toimi. Sanaakaan sanomat, että hän antoi äidin olla omissa toimissaan. Emännästä oli kaikki niin, kuin ollakin piti. Näyttää hän tässä tultavan toimeen, sanoi hän kaisalle. Ei sitä enää sen enemmän kaivatakkaan. Ei ole oikein asiat, kun ei puhu sanaakaan. Ei hän tuolle ennenkään puhunut. Ei ole oikein asiat, toisti piikko. Olen kuullut itkevän yöllä ja päivällä haastelee itsekseen. Mitä se sanoo? Voiminkä teit, voi että sen teit. Silloin ikävä emäntää. Nää antaapa hänen haidutella. Se odottaa sitä vielä tulevaksi. Ei se sen mielestä milloinkaan haidu. Kyllä minä haidutan. Elkä ottakoo emäntä köyhältä hänen viimeistä iloansa. Mikä ilo se on ikävä? Kyllä se vain on. Minä kyllä kitkän sen juurineen. Vaan jos ette saakaan, jos vain repiä ja on jo revennytkin. Revetköön. Mutta entä Maria sieltä vielä tulee? Ei tulee. Taisi olla teistä mieluista, että meni. Oli. Että saatte olla niin sydämmikkö? Minä saatan. Kun Juha tuli syömään ja oli ateriansa lopettanut, sanoi äiti, taida todottaa vielä tulevaksi. Mitä äiti siitä nyt enää puhuu? sanoi Juha raukeasti. Kyllä minä tiedän, että odotat ja toivot. Vaan jos tulee, niin tulee sen tähden, että ovat pois ajanneet. Ei sinun tähtesi. Antaa nyt olla sen asian. Aina sinua liian vanhaksi haukkui. Kenelle? Kuka vain kuulla tahtoi? Kuolisi kenkkäjalka, niin säisin nuoremman. Yhtäkkiä juha äitinsä ihmeeksi puhkesi nauramaan. Nyt hän se saikin. Sain nuoren ja rivakan. Ja sehän on hyvä, että sai. Mitä hänen tarvitsikaa minun kanssa, niin kitua, tämmösen. Katso kaha, kuinka hassusti kävelykin käy. Jalka heittää, kuin särkyneen tuulimyllyn siipi. Katso kaha. Juha oli nousot ja hypähteli lattialla. Heittäen tahallaan jalkansa vielä vinompaan. Olet tuossa kujeilematta vanha mies. Noin se vain huiskaa. Sahtaisin minä silti vaikka tanssiakin, ku kuka soittaisi. Äiti rallattaisi. Hän nauroi yhä raikeammin. Hypähteli ja naurahteli vielä pihallakin mennessään. Rallatelen väliin, kirvesolalla. Siinä sen nyt näit, sanoi emäntä. Ei hän revennytkään. Se ei oo sen leikiksi panee. Ei se minusta leikilta näyttänyt, sanoi Kaisa. Mutta kun Juha tuli illalla kotiin, oli hän yhäkin, niin kuin olisi yhtä hyvillään kuin lähtiessään. Hekotteli, naurahteli, hoilotteli saunassa kylpiessään. Mennä lauvan taina oli minulla tässä vielä eukko löylyä lyömässä. Nyt ei olekaan, ei olekaan, ei tulekaan. La la laa, ilutu la laa. Lyö sinä, äiti pojallesi löylyä. Samahan se on kuka lyö. Häh! Meni, meni, meni, minulta akkaryssään reken. Vaan entäpä menikin. Mitä? kysui hän lakaten hutkimasta. Saakaisin ottaa uudenkin. Mikä tähden sitä ei saisi? Myönnytteli äiti mielissään. Vaikka olisi entinen vielä elossa. Ei se ole elossa jokan rajan takana. Sitä minäkin. Ja kun vielä itse mielellään meni. Kyllä minä sinulle uuden hankin. Hankin, hankin mieleisesi, mutta elää hankin köyhää. Sää tehän moseen taloon vaikka kuinka rikkaan. Uudelle pitää olla uusi talo. Orata siksi, kun minä olen saanut valmiiksi uudet tuvat ja uudet kamarit. Lyödään pyknikki semmonen kivijalalle uloslämpievä, ettei kaupungin tervaporvarilla ylpeämpää. Katsohaa juhaa, minkä teki. Na ei rikkaan. Rakensi pykningin semmosen, ettei kaupungin porvarilla parempaa. Otti uuden naisen, kun vanha karkasi. Kas äijää, koreampaa ottikin. Etsi sinä vain äiti, minulle oikein nuori ja kaunis, ja joka osaa lapsiakin tehdä. Kyllä minä vielä puolestani. Sille pidetäänkin toiset komennot. Hyvänä pidetään, pöytään syötetään, piijoilla passuutetaan, niin kuin Papin rouvaa, vierailla teetetään, saa itse istua kamarisia sukkaakutoa. Kelpaa tämä talo täältäänkin. Ei kelpaa, ei kelpaa, sillä kun minä sanon, että laitetaan uudet huoneet, niin ne laitetaan. Millä voimilla ja varoilla sinä ne laittaisit? Minäkö? Milläkö voimilla? Minäkö? Juha oli laskeutunut lauteilta ja lähti nyt nousemaan pihaan yhä samoja hokien. Istui rappusilla, kun äiti tuli jäljestä. Milläkö varoilla? Mikäs se on tuo lehtoinen vaara tuossa? Oletko käynyt katsomassa, minkä lainen siellä on minulla kaskimaa? Otan miehiä ja panen mäen lakeansa myöten maan tasalle. Polttaissa näkyy loimo kahteen valtakuntaan. Talkoilla leikataan ja talkoilla ajataan säkit ouluun kymmenessä kuormassa. Hyvät veljet, omat veljet ja kylä miehet auttaa. Laitetaan sana Marjalle Karjalaan. Se suuri savun nousi juhavainaan, miesvainasi, eikuisen entisen juhasi kaskesta, rajavaaran rikkaan. Se on ottanut uuden eukon vanhoilla päivillään, sillä on uusi pykniki kuin parhaalla tervaporvarilla, ei ole enää milläänkään. Hyvillään vain on, että sai uuden, joka osaa lapsiakin tehdä. Siellä on vain, kävelee, hissuttelee, on nuortenut äijä, ei enää onnukkaan. Omat pojat pian kaskijakaataa. Sinä et usko, äiti, sinä et usko, että minä paiskaan pyttengin pystyyn niin kuin paras kaupungin porvarin. Usko onhan minä. Ei usko, että minä saan uuden akan. Saadhan sen. Hanki pian, minulla on kiire, muuten saattaa tulla entinen takaisin. Nyt pidät kiirettä, otan rovasti puhemieheksi, se on hyvä mies, sä auttaa. Äiti hoi, mitä sinä siellä porstuassa? Niin mitä, ärähti joukko. Jos sattuisi karjalla miehiä kulkemaan, käske viemään terveisiä, jos sattuisivat sen siellä tapaamaan. Minä en minä hänelle mitään terveisiä. Sano sinä. Sano, että mieleen vain oli juhasta, että meni. Ei ole milläänkään. Ei se kuolutkaan. Ei kuin nuortuu ja vertyy uuden nuoren vieressä. Heti rupeisi kaatamaan sitä suurta kaskea, jota jo ennen alkoi, ja perustamaan uutta pykningin, josta aina puhui. Repi vanhat savupirtit ja rakensi uuden pykningin, kuin paras kaupungin porvarin. Kaa, tulehahan äiti, niin puhutaan. Sano, että on uusi emäntä, vaan saa sitä tulla entinenkin katsomaan, jos matkat sopeutuu. Ei pidä juhavihaa. Ei ole oikein asiat, vai onko, sanoi Kaisa emännälle. Ole vaihti! Mitä se sinun kuuluu? Mutta yölle hiipi juhan äiti aitan ovelle, ja hänkin sai kuulla hänen valittavan. Poi, minkä teit, Maria, minkä tähden sen teit? Sai kuulla sinä yönä ja monena muuna. Ei sitä yötä, ettei voihkinut, vaikka päivällä hoilotti ja hekotteli. Luvun 7. loppu. Lukiana Paul Brown Lempäällä. Juhaa, Luku kahdeksan. Tämä on LibriVox äänite. Kaikki LibriVox äänitteet ovat julkista omaisuutta. Lisätietoja saadaksesi tai ilmoittautuaksesi vapaaehtoiseksi menee osoitteeseen LibriVox.org. Lukiana Mikey Brody. Juhaa, kirjoittanut Juhani Aho. Luku kahdeksan. Maria istuu yksin pienentuvan kynnyksellä, edessään autiojärvi. Tähystää selälle, eikö näkyisi jo tulia? Ei nää vielä, mutta huomenna ehkä tulee. Vaan jos ei palaa huomenna, eikä ylihuomennakaan, niin saatan minä täällä, vaikka yksinkin elää. Oli pidetty pyydyksiä metsässä ja käyty niitä yhdessä kokemassa. Oli käyty kalassa ongalla. Oli lohipatoukoettu kosken alla. Oli verkot heitetty ja nostettu. Oli siivottu saaliit, kuivattu ja suolattu. Oli yhdessä pyydetty, yhdessä puuhattu. Eikä ollut Maria ikinä voinut ajatella, että olisi olemassa semmoissa kuin oli näinä päivinä ollut. Kun jättäisi ainiaksi tänne, eikä täältä milloinkaan veisi siihen suureen kotinsa sukunsa luo. Tuota saunaa, kun vähän talvenvaralle kohentaisi, tuohon pienen navetan, kun minulle teettäisi, ja kotoan toisi tänne lehmän. Yhden lehmän heinnät minä lehdoissa ja rannikoilta tässä pian keräisen. Shemeikka kasken hakkaisi. Vaan ei, liian hyvää Shemeikka kaskea kaatamaan korpia raatamaan. On metsän käviä, on kaupan käviä, saa leipänsä mullakin hankkeilla irti. On Sankari hän, minu tänne ilman sitäkin elättää. Ei Shemeikka lähtiessään aikestaan mitään puhunut, kun ei vain minun tähteni hänelle mitään kiusa tulisi. Oli, miten oli? Tänne toi, tässä pyysi vartomaan, kun notkiasti enheeseen hyppäsi, että hyrskähti vesi, ja istui airoille ja ponnisti, ja kokaan kohisten lähti jääntevä notkea poika tuolla mennessään hattuaan heilauttaen. Maria istui ja odotti ja katseli autiolle järvele tuvan kynnykseltä. Tässä istui tietämättä missä, tietämättä osaisiko sinnekään, mistä oli tullut. Ja vielä viimeisen kerran silmättyään järvelle, pisti hehän majaan ja painautui vuotelle, tarpeeksi leveelle kahden maata. Yöllä kuului korvaan läheisen kosken kohina, lipatteli rannassa lainen, humahteli metsä, kunnes hän nukkui, puolalla vuotella pysyhen, jotta olisi koskematon toinen puoli ystävän tulla, ja oli niin suloissa olla kuin hyvässä unessa. Oli aamu, tuli toinen, niin kuin niitä oli jo tullut useampia, vaan ei ystävä vielä tullut, ja viipyköön vain, kyllä minä täällä yksinkin, ja Maria kokipadot ja verkot laskia nosti, ja kalat siivosin ja levitti kuivamaan, ja yhä piteni rivi, joka oli ripustettu kallion kubeille paisteeseen. Mutta kun ei oo tulee, lienne vielä päässyt, ei se jätä, ei se jätä, mistä minä semmoisen ajatuksen sainkaan, kun ei vain olisi jotakin vahinkoa tapahtunut, kuuluu hän olevan koskia vielä hänen kotinsakin mentäissä, oli voinut kiveen venhe kaatua, kun ei olut sotajakaan, miksei ottanut minua sotajakseen, kuinka minä, minnekä minä sitten, jos ei se tulee. Sattui sateinen päivä, puoti vähän kalasaunan katto, oli hiukan alakuloista olla. Olisi hän sentään sattanut ottaa minut mukansa sinne, minne meni, olisin saanut nähdä, miten siellä elävät, millaista on hänen heimonsa elämä, millaista kuulu Karjolansa jota kehui. Sieltähän sanovat minunkin olevan, sinne hän lupasi viedä, siellä tehdä emäännäksi isoon taloon. Paan olisi hän ehkä ottanutkin, jos en minä pannut vastaan. Itse hän minä tahdoin jäädä tänne, mutta en hän tiennyt hänen viipymän näin kauan, kohta viikkoa kolme, eikä kysynytkään, kuin kerran tulisinko. Olisi saattanut kaksikin kertaa kysyä, jos oikein tahtoi, mutta ei ehkä tahtonutkaan. Ehkä tiesi isänsä ja äitinsä ja suuren sukunsa olevan vastaan, että tuopi tänne ruotsin naisen. Ehkä heitä siellä taivuttaa. Ehkä ovat eväännet ja ei tahdo tulla, tai jos siellä häitä laittavat ja tulevat yllättäen noutamaan valmiisiin häihin. Jos ovat vastaan, en mene. En pyrin väkisin, en toista kertaa ota anopin vihoja. Jos en sinne kelpaa, kelpaan tänne. Marja koetti lohdytellaita, mutta silmä itki iltaisin, eikä sydään aamuisinkaan iloinnut. Kaipasi käsivarsi öisin ystävän kaulaa. Jos ei se minua ajatellut kann sitä kosken saarta edemmäksi, jos se vain otti minut mukansa sen tähden, että sanoin muuten koskeen meneväni, jos minä hänelle liiaksitun keuduin. Mutta olisihan saanut käännyttäämistä mielensä teki, olisi vain sanankaan sanonut, ei hän tarvinut tänne asti tuoda, saahan vielä tästäkin palauttaa. Miksi se silloin repi pois minun lehväni venheen laidan ja varppeen välistä? Miksi oli katseensa silloin niin kyllästynyt? Kuka liekään, mistä minä hänet tiedän? Yhden päivän miestä näin, ja jo mukansa lähdin. Ei, ei, ei, se ole hänen, ei ole, ei ole Hupsu oleen, minä paha, hän hyvää, minä, ei, hän ei kuului askelia, Maria karkasi oelle, jo ennen kuin hän oli ehtinyt ulos, oli katu nyt kaiken. Vaan se ei ollutkaan Shemeikka, oli vanha märkeukko, joka pudisteli vettäpäilyksettämästä Turkistaan. Nää lähän näkyy olevan ihmisiä, sanoi ukko, kumartuen ovesta sisään. Kuka te olette, ette olet tämänmaan miehiä? Mistä sinä sen tiedät? Puhestanne kuulen, et sinä kään olet takäläisiä. Maria pyysi hänitä istumaan, ja asetti keittokupin hänen etensä. He istuivat toinen toisessa päässä pöytää, mitään puhumatta. Lähdin katsomaan tätä talvimajaani, sanoi ukko hetken aikaa syötyään. Asutteko te täällä talvella? Minun on tekemäni tupaa minun sauna. Lähdin katsomaan, kun olen nähnyt savun nousevan, vaikka ei olet tullut ennemmin käydyksi. Mutta miks ette täällä kesäkin asuu? Tarvitsevat tämän kalapirtikseen, ja miksi pähän minloinkin? Minä kesäksi siiryn aina tuona toiselle puolelle järven, siellä on minulla havumaja. Kun olisin sen tiennyt, olisin tullut teitä katsomaan. Olisihan sopinut tulla. Mitä te täällä teette? Heidän verkkoukkonaan oleelen. Van miten olette tänne joutunut? Talon kun ensin polttivat, niin sitten toivat minutkin muun tavarani kanssa. Kuka sen teki, joko siitä on kauankin. Se vanha Shameikka tämän nykyisen isä ja sen miehet. Vaan pääsisitte kaiten jo pois, jos tahtoisitte. Kävin tuolla kerran takavuosena, tulin takaisin. Vaan minkä tähden? Oliivat siellä kaikki kotoiset kuolleet, ja täällä saa paremmin kaloja. Silläkö te eläette? Eipä olekaan mikä eläessä? Osaisitteko täältä kipuoleenne? Eiköhän noita Taipalia vielä mahtuisi muistaa. Näkyy tänne Ruotsin puolen viimeisimmät vaaratkin kirkkailla ilmoilla. Näkyykö? Tuolta vaaralta näkyy, ukko vittasi päällään vaaralle päin. Kaskisavut kumminkin näkyy. Näkyykö raja vaarakin? Näkyy ne tuosekin. Minä olen sieltä sen juurelta. Vai sieltä? Oletteko käynyt siellä? En ole. Oletteko käynyt Semeikassa? Käyn siellä verkkoja viemässä, rihmoja tuomassa, ja minkäpähän mitääkin. Kudo on niiden verkot, koko kylään. Minkälaista siellä on? Niin missä? Semeikan talossa. Iso on siellä kylää iso, kuinka ei sanovat. En ole kaupunkia nähnyt. Suurin talo muista vähän erillään Semeikan talo. Ei heillä ole viljelyksiä, eikä karjaakan, jokin lehmä talossaan, Semeikassa kolme. Kaupalla eletään ja eränkäynnillä ja ryrstöllä ja minkä milläkin vehkeillä. Vaan hyväästi eletään, hyvää syödään, hyvää juodan, rikkahia ollaan. Koika matkoja tekee, äitensä kotia hoitaa, naisiaan komentaa. Ei elä enää Semeikan isää. Ei elä. Pahaa oli mies. Julma nylkyri. Paljon teki pahaa miehutensa päivinä. Millainen on emäntä? Hyvää eukko. Kukkoran työntää tuohisen jauhoja täyteen leipiä kontinahtaa, kun kalaa metsällistä vien, niin ettei kielekkeet kiinni kuonnu. Millainen on poikansa? Tien et hän tuon paremmin kuin minä, koska kerran kerrallaan tulit. Täistähän minä saankin toveerin talveksi. Etkö menekkään kylään? En tiedä. Ei heistä ole kukaan tänne talveksi jäänyt. Kenestä heistä? Ukko jätti vastaamatta ja virkkoi. Tulin katsomaan, olisiko jo tullut? Se meikkako? Niinpä niin, ja olisiko emäntä jotakin lähettänyt? Se on teille hyvää? Hyvää, se on kaikille, on se hyvä sinullekin et tarvitse peläitä. Minä tuleen kohta käymään teidän majallanne, kuinka sinne parhaiten osaa. Tuota isoa kuusta kohtikon soudat, et muuta merkkiä se. Ukko lähti soutaan laputtelemaan marja jäi rannalle, kaiho mieleen. Seuraavana päivänä, kun souti koskelta majalleen, näki marja veneen rannassa, ihastui, vavahti. Luuli Shemeikan vihdoinkin tulleen, mutta huoneesta pullahti hän ta vastaan kolmen aista, nauraen ja ilakoidenen riensivät rantaan. Siinä hän on, siinä hän on! Ja kun tulivat luo, sinäkö se nyt olet? Mitään ne tytöt tarkoittaa, kysyi marja. Sinäkö se nyt olet se meidän uusi emääntä, sinäkö olet? Ketäs te olette? Me ollaan Shemeikasta, lähdettiin katsomaan, kuultiin, että on tuonut Shemeikka uuden tytön, ei maltettu, emäänän on ehkä viimeinkin tuonut, sinäkö olet? Minä tiedä. Sinäkö Shemeikan sait? Lienenkö saanutkaan, koska ei ole aikoihin näkynyt, ei kuulunut. Tulle pian, meni juhlille toisin kylin. Aihänellä on ääjä asioita ja ääjä ystäviä, ei jouda kauan yhdessä kohden. Mä silläikaan tänne, emääntä lähetti. Sano kuka olet, mistä olet? Miten sinut vei? Väkisinkö vei, vai mielelläsikö lähdit? Ei saanut Maria Sanan vuoroa, toistensa kilvalla kysyivät. Vai, että semmoinen olet, hyvän näköinen olet, pelättiin jo millainen lienet, kun ei sinusta mitään selvää äärilleenkään antanut. Vaan olet hyvää meille, varmaan olet hyvää meille. Oletteko te sen piikoja? Kaikki kolme katsahtivat toisinsa ja purskahtivat nauramaan. Sano Anja, ollaan me nyt, vaikka ei olekaan aina oltu. Olivat hetken aikaa ääneti, katselivat Maria ja Maria heitä. Voi, kuinka on toivottu uutta emääntää, alkoi Anja taas puhua hentoinen, herttainen tyttö. Hyvää entinenkin, mutta nuoria iloinen aina parempi. Ai, siellä on suuri talo, meitä on monta, me sinua käsillämme kannamme, teemme mitä käsket, kun tyytynät siihen, mitä taidamme. Vanha itsekin sinulle mielellään emannuiden antaa, kun sinut näkee. Olet emännän näköinen, olet osavan näköinen, käteisi tekevät, siksi kai sinut Shemeikka ottikin. Heti vanha sinulle avaimet antaa. Sanoi, menkää, katsokaa, millaisen on tuonut. Tulkaa pian takaisin kertomaan, olisi mieleni hyvää, jos olisi Shemeikka viimein mieleisensä löytänyt. Sano haasta, vaan enhän saa sanan vuoroa, nauroi Maria. Mistä minun pitäisi haastaa? Haasta, kuka olet, onko iso taattosi koti, mikä nimesi? Maria on nimeni. Ai, Maria, kaunispa on ai, kuinka sinulla on totiset silmet, ja pitkä olet, ja solaakka olet, pulska olet. Semmoista Shemeikka on aina halunnut, vaan ei ole omilta mailtaan löytänyt. Olet, niinkuin kehui, ette ole mitään hänen rennallaan, sanoi, eikä mei ollakkaan, eikä tahdotakkaan olla. Mutta annan nyt hänen haastaa. Haasta, Maria. Mitä mä sitten haastan? Sano, sukusi. Ei ole sukua minulla. Ai, Orpo, olet, eikä koti, ja koti oli. Ei ole enää, polttiko kotiisi? Ei, polttanut, vaan kun kerran siitä lähdin, niin ei ole enää kotiini. Lähdit mielelläsi. Sieltä aina ikävöin. Oliiko iso kotiisi? Oli vallinen, lehmiä viisi, ja hevonen. Ja semmoisesta lähdet, hennoit mielelläsi heittää. Mitä maamosi? Mitä taattosi? Ei hän sillä maamua eikä taattua, kun on Orpo. Sinäkö sitten yksinhaltijana talossasi? Lienei hän sinulla toki veikko. Ei ole ollut veikkoa, vaan mies oli, paljon vanhempi minua, koomin isää. Leski olet. En. Miesi elää. Eloon jäi. Naiset jäykistyivät jäykistymistään hämmästyksestä eteenpäin kumaarissa Mariaan tujottain, ensin saamatta sanasuustaan. Sitten sinulla on mies elossa. Et olekaan tyttö. Hyhyyy! Ne viheelsivät jokainen. Sitten menivät totisiksi, melkein murheellisiksi. Et tuonutkaan vielä emääntää se meikka. Voi, voi! Kesä tytön vain toikin. Niin kuin aina ennenkin. Ei meidän pappi toisen vaimuun vihi. Ei vihi, ei vihi. Eikä vihkimättämälle vanha milloinkaan avaimiaan Anna. Johan nyt. Ei Anna, ei Anna. Tekee sinusta sen, minkä meistäkin. Niin kuin teistäkin. Tähän meidät ensin toi kunkin kerrallaan. Kesänpiteeli. Sitten syksyllä äidilleen orjaksi antoi. Vai että sinulla talo ja mies. Oma talo. Oma mies. Oma talo täysilehmäinen. Ja tänne orjaksi tulit. Oliipa sinua. Ne heiluttivat päivitellen rumistaan. Anjan silmäkyyneltyi. Vai Shemeikka parkaa, eikä vieläkään omansa löytänyt. Olihan meitä sillä jo tämmöisiä tyttöjä. Talo täynnä, talo täynnä meitä. Oliipa nyt sen oikean löytänyt. Oliisi uusi elämä Shemeikassa alkanut. Kotona olisi pysynyt. Ei talvikausio markkinasta markkinaan. Ei käsä kautta prasnikasta markkinaan. Onko teitä siellä monta? On meitä kuinka monta lieneekään. Viisi. Sinä kuudenneksi. Minä en tule sinne koskaan, oikai siihen Maria. Et tulee. Tuleet. Et vähän muuannekaan minne. Vanha emäntä sinut yhtä hyvänä pitää kuin meidätkin. Silloin alkoi kuulua järveltä miesten ääniä kutua ja airojen kolketta. Shemeikka tulee koko savottansa kanssa. Joutukaa se hylkää meidät miehilleen, jos jäädään. Tuossa on Ruotsin Maria evät ja muut, mitkä äitinsä lähetti. Tämä pieni on kalamatille. Ne heittivät kaksikonttia lattialle ja riensivät ulos, poistuvan taitse ennen kuin tulijat ehtivät pihaan. Luvun kahdeksan loppu. Juhaa, lukuu yhdeksän. Tämä on LibriVox äänitet. Kaikki LibriVox äänitteet ovat julkista omaisuutta. Lisätietoja saadaksesi tai ilmoittaa tooksesi vapaaehtoiseksi meneosoitteisen LibriVox.org. Lukijana Mikey Roadi. Juhaa, kirjoittanut Juhani aho, lukuu yhdeksän. Rannasta kuului miesten ääniä, naurua, rahinää, riitelyä ja sitten taas naurua. Se näkyi nousevan pihaan, muut sitten jälempänä. Maria istui tuvan perällä menemättä vastaan. Hei, Maria, hei, kuului Shemeikka Huutavan, missä on emääntä. Hän kiipesi vähän vaivaloisesti kynnyksen yli. Kaan täälähän se, mikset tulee vastaan, mitä kontteja ne on nuo. Sen silmät olivat himmeät, polvet tavallista lengommat. En tiedä, sanoi Maria pyrkien ohi ja ulos. Entiset tyttösi toivat. Sitten niissä on eväitä meille. No nyt ei hetää mitään. Täällä on ruokia ja täällä on juomia, Shemeikan tyttöjen tuomia. Tulkaa sisänpojat, tulkaa katsomaan täällä se on. Hän kävi Maria kaulaan, eikä päästä nyt hän ta pakenemaan. Nuoria miehiä seisoi puoli ympyrä oven edessä. Maria taisteli hurjasti. Maria taisteli turhaan irti päästäkseen. Se on nostettava, se on nostettava uusi tyttösi. Nostakaa, nostakaa pojat minulle uusi tyttöni. Maria temmattiin kiinni ja heitettiin elmaan. Parin heitonperäistähän pääsi ulos piiristä pustkien päänsä muutaman kainalon alitse ja pakeni tuvantaa. Kaikki haisivat väkeville, olivat nähtävästi juoneet monta päivää. Heidän kättensä kosketus kuin poltti häntä, oli niin kuin olisi niistä pitänyt jäädä tahra joka paikkaan mihin ne olivat tarttuneet. He olivat hänelle vasten mielisiä, vieras rotuisia kuin metsän eläville navetta elukka, kuin peuralle lantalaisen lehmikaria. Semmoisten sylin se oli hänet työntänyt tervetuliaisikseen. Shemeikka tuli hänen jälssään. Maria elähän menee, nyt pidetään iloa. Onko sinulla ollut ikävä? Anna minun olla. Kaan enhän pääsyt ennen. Onko sauna lämmin? On se ollut joka ilta lämmin siitä pitäen kuin lähdit. Enhän pääsyt ennen elää ulemilläsikään. Tulee pane meille pöytään äidin laittamat eväät. Osannatte panna itsekin. Shemeikan silmissä välähti. Senun se on tehtävä. Vai menun? Senun. Ja saijut keitettävä ja ateria kaikki valmiiksi sillaika, kun me kääme kylpämään. Se sanoi sen käskevästi, kuin orjalleen ja meni. Ja Maria totteli, purkikontin otti siitä eväät, asetti ne pöydälle, keitti saijut ja jätti pankolle. Kun kuuli miesten tulevan saunasta, nousi hän ja meni saan taa, jonne avonaisesta luukusta kuuli kaikki, mitä puhuttiin. Mennässä tyttösi meni, miksei se tuleekkaan sajuja kaatamaan, kuului joku kysyvän. Antaa hänen olla, sanoi siihen Shemeikka. Sitä vielä ujostuttaa, ne on arkoja ruotsikot. Ei ole minusta menkään näköinen tämä tänäinen tyttösi, sanoi toinen. On sillä paikat soreat, mutta silmät soreat. On sinulla ennen ollut parempia. Kukaan? Anjakin. Puhuivat, hörisivät väliin jotakin muuta, sitten sanoi Shemeikka. Ja mikä mukaan tällä on vikaana? Kuinka vanha jo liekään? Ei sen iästä kun on muuten hyvää. Onko hyvä? Kun ensi kerran puristi pelkäsin hengen menevän. Minä en raivoista, minä tahdon hempään ja hiljaisen. Minä tahdon, milloin minkin, kuului Shemeikka palasuussaan puhuvan. Milloin neitsyän, milloin naisen, milloin tulisen, milloin tyynen. Piaan yhteen kylästyy. Onko sen olla, milloin kaan ollut yksi edes niin kauan, että olisit ehtinyt kylästyä? Shemeikka ei vastannut siihen. Se oli jonkun toisen ääni, joka sanoi. Yksi aina kesässään. On toki välistä ollut sama kaksikin kesää, sanoi nyt Shemeikka. Montako heitä lienet tässäkin majassa makuuttanut? Ei ole tullut rystiä seinän vedetyksi. Millä heidät lumonnetkin, mutta aina heitä saat lentävät luokse se, kuin pyyn pojat piiskulle? Laulussa naisen lumot ja yksi laulu ainoa naisen lumolaulu ihanuudesta oman itsensä se aina tehou, sillä, kun hurmasin, uuvutin, hervatona viereni vaipui. Sävel vanha, sanat uudet, terveheksennet toverit. Ottaisit Shemeikka kerran yhden vakituisen, niin vakiintuisit viimein itsekin, mitä tuosta tuomoisesta ainaisesta ajelemisesta, kuulu jonkun vanhemman keräät heitä, kuin romua talousi täyteen. Siihen heidät sitten jätäät ympäri pihoja ajelehtimaan, etkä tiedän mihin panna. Enkö heistä vastaa, enkö heitä hoida? Hoidat, va hoidat? Mitäs sitten haastat? Van liian läheiltä tämän otit, melkein naapurista. Onhan vanha ystävä rajavaaran, Juhakarhunen, hyvän pilasit. Mitenkä siitä nyt vasta venheet vedetään? Tästä ne vielä rättelöt ja monet hankaluudet laitakse, vaan ei pehän liene ensimmäinen Shemeikan teoksi. On suuri karhujen suku, varmaan siitä vaino sotaa syttyy. Olisi hyvä, kun kantaisit kaunokaisen venheeseen ja sotaisit takaisin ja nostaisit sille rannalle mistä otit. Ja kiittäisit lainasta ja kysysit, mitä vuokramaksaa. Ihan totta puhuen, vainon vältteeksi tees se. Jos vaino nousee nouskoon, kuului Shemeikka sanovan huoltomasti, sitten pähän saadaan perien myötäjäisetkin. Olisiko sillä mitä ottamista? Aitta Viljaa täysii karja kuin peuralauma ja ukko itse korven raata ja kovaa, äi ja vanhan kasken kaata ja maahdoton. Äi jäkö, toisitko hänetkin? Oman akkansa myötäjäisinä. Kamiks ei? Siihen minä, tuohon käteen, on sinua poikaa Shemeikka. On niitä työmiehiä ennenkin rajantakaa tuotu. Voisi sinua Shemeikka. Ehkä tulee mielelläänkin, kun saa eukkansa takaisin. Ei vielä saa, ei ennen kuin taas uutiseen päästään. Uutiseen ahis sinua Shemeikka. Ne hohottivat naurovat toistensa suuhun. Marja, hoi, sai juon lopussa, kuului Shemeikka huutavan. Van Marja pakeni tuvantaa metsään, juoksi kuin henkensä kaupalla, kunnes uupui ja vaipui maahan. Se herjasi, pilkkasi, häpäisi, riisui kuin alasti heidän nähden maalaistensa, kuin markkinä elukan. Minnekkä minä, minnekkä minä pääsen täältä heidän käsistään. Kotiin, minä lähden kotiin. Voin laupias isä taivaan, minnen minä olen joutunut. Jos vielä sen tekevät, menevät polttavat talon ja tuot juhan tänne. Hän kiipesi vaaran rinnettä yhä ylemme ja ylemme, kivikoita, lepikoita. Viimeinhän joutui niin korkealle, että alkoi maailma alta siintää. Vielä ylemmäksi tultuaan, hän näki kaukaisia vaaroja lännässä. Yksi niistä siellä oli pykälä harjainen, olisi kohan kotivaara se. Mutta se siinti huikean kaukana soiden, vesien ja korpien takaa. En, minä sinne täältä ikinä osaa, enkä jaksa. Ja jos jaksaisenkin, mitää minä enää siellä nyt enää. Hän poistui yhä edemmä, toiselle puolelle vaaran, uupui, istahti ja nukahti viimein etkunsa. Oli aamu-yö, kun Maria palasi majalle. Näkyivät menneen, koska ei kuulunut ääniä, ja heidän venhensä oli poissa rannasta. Kun hän tuli lähemmä, kuului kuorsausta tuosta. Shemeikka makasi siellä poikkiteloin vuoteessa Karstinaluukun alla. Maria veti päänsä pois, ja työnsi Luukun kiinni. Sitten hän kiersi Nurkan ympäri ovelle, ja pani senkin kiinni. Pani senko pönkänkin päälle. Sen voisi panna niin, ettei sieltä kukaan omin voimin pääsisi ulos. Sen voisi sulkea sinne, kun loukkuun. Sen voisi sinne kuin hiiren pesänsä kaskeen. Vaan samassa hän repäisi oventakaisin auki ja riensi rantaan, näitä tämmöisiä kauheita ajatuksia pakoon. Kaua matti istui ongelma Kaislikkorannassa. Maria kutsui hänet maihin, haastoi hänelle sydämmensä lievikkeeksi kaikki, mitä oli tapahtunut. Tiesit, ettei kiinni, että sillä on ollut täällä joka kesä uusi tyttö, ettei mitään puhunut. Et hän tuota kysyy nytkään. Mistäs olisin tiennyt sitä kysyä? Onhan sillä niitä ollut, on melkein joka kesää aina veres ollut, joskus tulee jonkun entisen kanssa kahdestakin. Ja ne tulevat vaikka on ollut toisia välissä. Ovat hyvillään vain tytöt, kun pääsevät taas armoihin. Ottakaa minut venheeseen ja viekää minut täältä. Pyysi Maria kihkeästi. En minä sinua ota. En minä mitenkään uskala sen kanssa riitaan rueeta. Minä sinä vain takaisin ja ole hänelle mieliksi, kun herää. Se on sinulle parasta, niin ovat muutkin tehneet. Mutta minä en tee. Kyllä, olisi kuitenkin parasta, että tekisit. Okko meloi pois. Maria nousi takaisin pihaan. Maria kuului tubasta. Marketta, mistä sinä olet? Tulee, tulee hän jo Marjueni. Ääni oli hyväilevä, houkutteleva, niin kuin sen, joka koiransa kutsuu. Maria ei liikahtanut siitä, mistä istui. Vähän päästä ilmantui Shemeikka Oveen. Kamekset sinä tulee? Tule nyt! Minnekkä sinä menit? Missä sinä olet ollut? Maria ei vastannut. Kun Shemeikka tuli hänä kohti, hän nousi. Shemeikka tavoitti hänä. Anna minun olla, teuskaisi Maria. Shemeikka tavoitti hänä Uudelleen. Mutta silloin Maria sysäsi hänä niin, että hän horjahti. Mitäsä nyt on tuomoinen? Suuttui Shemeikka ja tartui hänä ranteeseen. Minä kuulin kaikki mitä puhuitte. Se päästä minut sinulla on ollut täällä joka kesäuusi tyttö. Luulitko ehkä olevasi ensimmäinen? Ja ensikäsäänäkö tuot taas uuden? Luulitko ehkä olevasi viimeinen? Miksi minuut sitten ollenkaan tänne toit? Minäkö toin? Etkös itse pyrkinyt? Etkös itse syliini juossut? Marian uhka katkesi. Shemeikka hellitti kätensä ja hän lyykähti kiveelle. Minne minä nyt täältä joudun itki hän. Äiti ottaa sinut yhtä hyvästi vastaan, kuin on ottanut kaikki muutkin. Minä en ikinä lähdes sinne, missä ovat kaikki entisäsi, sanoi Maria, ponnahtain ylös. Ei auttanes sitten muu, kuin, että toimitan sinulle kyydin kotiisi. Jakoveisi Juhalle sinun lapsesi kotiaisiksi. Onko? On. Shemeikka irvisti. Sanot hänelle, että se on hänen. Sitä en saata sanoa. Mikset? Siksi et en saata, sanoi Maria yhä enemmän kiihtyen. Sanot sitten, että se on minun. Ehkä siitä hyvinkin ihastuu. Minä lahjoitan hänelle sen. Antaisit hänelle lapsesi sinä. On menulla heitä muillekin antaa ja olen antanutkin. Olen jonkun antanut pois äitinen säkin. Elää mene, Maria. Suottahan minä. Et hän tarvitse mennä jossa tahdo. Tein sinusta emäännänkin, jos sattuu. Elää nyt luimistele niin kuin aikoiset purra. Tule pois, Maria. Kyllä minä lapsestasi miehenteen, jos poika lieenee. Josko on siellä entisten joukossa, on siellä tanhuvia. Elää nyt, ollaan ystäviä. Elää välitä, Maria. Kuule, sinä olet minusta parempi kuin kukaan muu. Parempi, sorjempi kuin... Hän läheni Mariaa makein, vielä väsynein silmin, samein otsin, punaisin, jälkihumala huulin, jolloin Maria peräytyi ensin, pysähtyi sitten. Et minua enää toista kertaa, sillä laulullasi lumoo. Et lenko sääri toista kertaa, kehus sillä, että sinut hengiltä puristan. Etkän minun lastani pässi katrassasi kuljeta, annan minun olla. Suutu, Maria, suutu vielä vähään, olet sitä sorjempi kuin taa vihaisempi olet. Silloin Maria, muistain kuulleensa, että päälle käypää oli sydänalaan eskettävä. Shemeika parahti ja kirrosi. Ja kaatui selälleen ja pyörtyi. Luvun 9. Loppu. Juhaa, luku 10. Tämä on LibriVox äänite. Kaikki LibriVox äänitteet ovat julkista omaisuutta. Lysätietoja Saareksesi tai ingoitautuoksesi vapaehtoiseksi menee osoitteeseen LibriVox.org Lukijana Mikey Roadi. Juhaa, kirjoittanut Juhani Aho, luku 10. Ei Juhaa jaksa, ei jaksa aina elää siinä uskossa, että Maria mielellään meni. Silloin hän uskoo, kun päivällä työssä uhmaten raataa, milloin pelloilla, milloin kaskessa, milloin niityn raivuussa, kun raataa niin, että itseäänkin ihmetyttää työnsä tulossa. Mutta sitten uupuu, kyllästyy työhön, ei siedä sitä moniin päiviin nähdäkään, koska se kaadettu puu, se väännetty kivi on siihen kaadettu ja väännetty vihassa Maria kohtaan. Silloin muuttaa työmaata, ryhtyy toiseen, uskoo ja on uskomatta, kai se on totta, koska kai se sen näki, ja koska Maria oli uhannut, ja ei kai hentä olisi saanut venheeseen väkisen, sen kaatumatta, ja kun oli minulle tyylö. Mutta toisekseen, vaikka olisi minuakin miten vihannut, saattooko niin ymmärtäväinen täydessä järjessä jättää talon, joka oli hänen omansa, hänelle rakennettu, oman kotinsa, jota oli ollut itse tekemässä, ja lähtiä tietymättömille perille, vieraan, vihollisen, verivihollisen mukaan. Kuinka hän olisi voinut olla niin mieletön? Ei hän voinut mennä mielellään, hänet sittenkin vietin väkisen. Mutta saattoo hän mennä, saattoo hän suutuspäissään mennä, saattoo olla lumottukin. Vaan on katunut, on varmaan katunut jo kosken alla, mutta ei ole enää päässyt pakeenemaan. Jos lähtikin ensin mielellään, niin väkisin se sen sieltä sitten vei. Hän tulee vielä takaisin, hän itsensä sieltä joten kuten keinottelee. Sulan aikana se ei sieltä pääse isojen vesien ja koskien takaa. Ovat saattaneet edes sen, minkä usein ennen vankeina viemilleen vain vuosina, että ovat silmät ummessa pitkiä taipalia taluttaneet, vaan talvella heitäksä suksille, hiihtää yhtä suoraan latua päivän laskua kohti. Tai on saattanut lähteä koettamaan jo kesälläkin, vaan on eksynyt ja uupunut ja menehtynyt. Tai ovat koirineen takaa ajanet ja otaneet kiinni. Tai ei ole lähtenytkään, jos sillä on siellä hyvä olla omassa maassaan. Kai sillä on siellä hyvä olla, eikä tee mielikään kotinsa. Ikää vähän sillä täällä olikin, eihän sille osattu hupina olla. Vasta kun joku vieras tuli, silloin lauleskeli ja naureskeli ja kepeänä käveeli. Tuli juhalle taas työn vimma. Hän kiipesi vaaralla ja kaatoi kuita kuin pajukkoa. Vaaralta näkyivät rannattomat erämaat. Siellä täällä jokin vieraan maan vaara. Siellä se on niiden takana jossakin toisen talossa, toisen pihoja kävelee. Oliko mennyt mielellään? Oliko väkisin viety? Siellä se on. Mutta missä? Mennyt se on. Iäksi mennyt. Ei se lähte, vaikka hänet löytäisinkin. Niin on kuin äiti sanoi. En minä hänet saa väkisin venheeseeni, jos ei tule mielellään. Enkä minä heille yksin mitään maahda, ja vaikka saisinkin sen suden tapetuksia omani vielä elävänä tapaisin. Ei hän se ole elukka, mikä koira jonka kahdessa kylästä kotiin talutat. Et hänet enää itseisi kesyitä enemmän kuin ennenkään. Ja silloin tuli Juhalle taas näennyttävä uupumus, niin että tuskin jaksoi kotiin kävellä, ja hän istui päiväkaudet penkillä pääkäsien varassa, tai harhaili pihalla avopäin, avojaloin, silmät ilmeettöminen, suu velltona auki. Tointui sitä taas sen verran, että Jollun jälkeen lähti kinkerille, saatavain makson ravastille puolimatkaan kirkolle. Jos saisi siltä jotakin selvyyttä, jos se sen, sittenkin sattuisi tietämään, miten kuten. Kun olisi vain tietänyt, kuinka oli, olipa sitten miten tahansa. Ja vielä kerran lähti Juhaa-asiansa ravastille puhumaan, joka oli heidät vihkinyt ja toivottanut onnea. Ravaste istui kylmänä helmikuun tähti-aamuna Jyväkuormansa selville ja laski kinkeritalon pihaasta jäälle, kun tunsi sanoille. Kuka siellä? Minähän tässä. Kaan Juhaa, no kuinka on asiat? Ajoin tuolla jo kysyä, mutta minne lienet kadonnut. Täällä odotin. Entisellään on asiat, sanoi Juhaa. No se se nyt vasta, ei oles siis tullut takaisin. Eikä taidat tulakaan, sanovat mielellään menneen. Juhaa haastoi siinä, milloin reen vieressä parustain, milloin vähäksi aikaa jalakselle nousten ravastille, mitä Piika oli nähnyt ja mitä äiti sanonut, ettei Marjaa oltu vietykään väkisin, vaan että oli mennyt mielellään. Juhaa odotti, että ravasti olisi Piskanmarrella hujattanut ja sanonut, se nyt on akkain juoruva, ei se ole mielellään mennyt. Van vanha ravasti ei virkkanut mitään. Vai mielellään, vai niinkö onkin asiat? Ja hän näki heidät vihille edessään, vanhan miehen ja nuoren naisen ja muisti, miten oli heitä vertailut toisiinsa ja ajatellut epäilyt, mutta sitten kuitenkin päätänöt, ehkä, kaan miksi se ei saattaisi olla onneksi heille, koskapa oli ollut meillekin. Kun onneakin toivotitte lähette Juhaa lumeessä parustain, niin sitä olen ajatellut, että ette hän olisi, jos ette uskonut tiennyt sen silmistä kyllä näitte, mikä se on. Ravasti ei oikein ymmärtänyt, mitä Juhaa tarkoitti. Niin, minkä? Senpä sen, että jos olisitte arvelut, että se saattaa semmoisen tehdä, ette olisi käteen tarttunut. Taika tuota, niin sitä minä vain, että luuletteko, että se on saattanut sen tehdä? Ompa on, ompa saattanut, kun se oli venakko. Oli, sieltä oli, jos sitä sinne verensä veti, vaan olisiko sen silti tarvenut, se voi kyllä olla jo verissäkin semmoinen, en sano, että on, vaan se voi olla. Verissäpä verissä, niinpä niin, jos se ei kyllekään parempaa osannut. En hän sano, kun en tiedä, arvelin vain. Juhaa käveli perässä, ei pitänyt enää kiinikään. Koskapa se saattoi olla ravastinkin mielestä, niin kai se myös oli. Sitä minä vielä, jos saan puhua. Istukaa tähän laidalle. Kyllä minä tässäkin. Sitä minä, että mitä se Jumala minulle tällä, mitä se oikein niin kuin voi pitarkoittaa. Sitä minä, että minkä tähden se minua näin rankaisee. Rankaisuksikko se Juhaa sen tähden katsoa? Foi toki, että kun puree niin kuin kahdella veitsellä rintaa kiertäisi, että minkä tähden se niin. Jos se on sen tähden, että rakastit häntä enemmän kuin Jumala. Ettäkö enemmän tai ettäkö Jumala sen tähden vähemmän? Juhaa melkein kivahti. Vähemmänkö? Voi hyvä ravasti. En minä sen tähden Jumala vähemmän. Komin niin kuin enemmän. enemmänkö? No totta kuiin, että kun kiitin ja ylistin, että kun semmoisen onnen minulle annoit niin nuoren ja hempään minulle iloksi annoit. Totta on, että hempää vaimo on Herran lahja. On se, joka oli niin lämmin ja hempää, kun vain tahtoi. Ei olisi pitänyt kuitenkaan sitä katsoa ja siitä semmoisesta iloita. Vaan minä kun katsoin ja iloitsin. Enkä häpeä sanua nyt on sitäkin semmoinen valtava kaipuu. Ei ole siinä kuitenkaan vaimon kunnia. Vaan missässä? Siveässä mielessä ja muussa taidossa. Oli se siveäkin ihan tarpeeksi, liiaksikin ja muussakin taidossa taitava, tekevä ihminen, kyllä ravasti ymmärtää, on itselläänkin nuori, ei pitäisi minua moittia. Juha pudotti he pois kannolta, seisoi yksin aavalla järvellä. Taas oli hänelle tehty väärytä. Ei, ei hänelle, vaan marialle, ravastekin uskoi, että se oli mielellään mennyt. Mitä minä lähninkään sitä sille puhumaan? Mitä minä ja hänelle sanottamaan, että se on sille verissä, venakon? Mutta kun se oli se, joka meidät vihki, tartui käteen ja toivotti onnea, vaan ei liene perkele mielellään toivottanutkaan, vaikka suullaan. Lienei toista salaa ajatellut, toista sanonut. Mistä se sen mukaan tiesi, että marja mielellään? Siksikö vain, että on venakko? Äiti se on sille uskotellut, lienei antanut sille lahjakontille jotakin, että minulle niin sanoisi. Vaan marja ei mennyt mielellään, väkisin hänet vietiin. Marja ei mennyt mielellään, sanoi Juha kotin tultuaan, yhtäkkiä äitinsä eteen pysähtuen. Elää sanon mitään, elää suutasi avaa, jos sanot minä, vai ei se mennyt? Ei, se on hyvä sitten, sehän on hyvä sitten. Hyvää se on, se on hyvä. Rovasti, ko sen sinulle sanoi? Rovasti. Seuraavina päivinä oli Juha tavallista ahkeramassa toimessa. Ajoi pihaan ladon heiniä täyteen, pilkkoi puiita ja hakkasi isoon röykkijön navetta havuja. Eräänä aamuna, kun äiti nousi, oli Juha kadonnut, eikä emäntä saanut suksen ladusta selkoa, minne päin hän oli lähtenyt. Luvun kymmenen loppu. Juha, luku 11. Tämä on LibriVox-säänite. Kaikki LibriVox-sääniteet ovat julkista omaisuutta. Lisätietoja saareksesi tai ilmoittautuaksesi vapa-ehtoisiksi mene osoitteeseen LibriVox.org. Juha, kirjoittanut Juhani Aho. Luku 11. Maria istuu saunan penkillä, käsin sukkaa kutoen, jälallaan vipukeinua polkien. Seinän takana narskahtaa lumi, joku tunkee Luuku nohi, oviaukea ja vanha pyylevä mummo tungeikse sisään. Menehän nyt pirttiin syömään Maria. Minä sillä aikaa lastasi soudatan. Maria ei virkan mitään. Siellä olisi ratompi syödäksesi muiden mukana. Noutaisin mieluummin ruokani tänne. Kaa, kyllähän se tuodaankin niin kuin tähänkin asti. Anja tuo, mutta tulisit nyt kuitenkin. Minkä tähden ne tulee? Juhan olen sen sanonut. Olet ylpeä yhä sydämmikkö, vaan elä hyvä ystävä. Noin sydäntäsi hapata. Siinä maitosikin hapatat ja lapsesi itkee. Ei se siitä itkee. Yöt kaiket uikuttavan kuuluu. Isänsä itkenee, jos itkee. Ei kauan itke. Kohta tulee shemeikka. Olkoon tulematta koskaan. Syyttä häntämoitit. Syyttä meille vihojasi viskot. Jos et olisi toisen ollut, olisimme sinusta jo minien tehneet. Mitä tuossa aina siitä haastatte? En ole minijaksi milloinkaan pyrkinnyt. Mitä smarten sitten mukansa lähdit? Hullu olinkin. Eikä sinusta muutenkaan olisi meille ollut? Katsohan. Sen on oltava suurta sukua. Joka shemeikkaan emänäksi tuodaan. Se on talosta tyttynä otettava tai isältään isolla rahoilla ostettava. Tiettyä sukua sen olla pitää ei saa olla vedentuoma, kosken kantama, rannalta riistetty. Ai rakkaani, ylenäveriä sen olla pitää. On itsekin suurta sukua. On taaton puolelta. On maamon. Me ollaan niitä karjolan kuuluja. Sen on oltava suurta sukua. Me ollaan niitä karjolan kuuluja sekä sorissa että kaupuissa mainituita. Isäni kun kuoli sanoi, elä annan pojan halpaan aida. Nuori pitää olla shemeikan hyvä. Vaikka olisitkin muuten kelvannut, olisit ollut liian vanha vakituiseksi. On jo ryppy ja otsassasi ja suusi ympärystä on kovin katkera. Niistä itse tiedä ei niitä vielä lähteessä näe. En ole katselutkaan. Sittenpä niistä tiedät sitäkin vähemmän. Enkä välitä vaikka näkisinkin. Vielä vanhemaksi tulet, kun lapsesi imetät. Ei. Shemeikat eivät välitä vanhoista. Niillä pitää aina olla nuoria ja aina uusia. Niin piti isälläänkin olla. Ja se on teistä, niin kuin olla pitää. Ei isäänsä ensimmäisenä kolmena vuotena kehenkään muuhun koskenut. Oli nuoria kaunis, oli kuuden toista, kun keikautti hänen se. Sitten vasta otti kesätyttöjä, kun minä lapsia imetin ja sai hän ottaa, riitti hänestä minullekin. Elkää hyvää emääntä. Enhän minä häntä aina tarvinut. Annon kernaasti heille, joilla ei ollut omaa. Sitten oli minullekin hyvempi ja hellempi. Jos tein niin kuin sinäs Shemeikalle, niin hän jätti minut niin kuin Shemeikka sinut. Ei katsonut päin, ei perin, vaan kun annoin olla, niin kuin tahtoi, minut kunnioitti, ei heitä milloinkaan viereeni pöytään tuunut. Ei vätkä pyrkineetkään, omista kupposistaan tyytyvät, karsinassa syömään. Kesätytön täytyy tyytyä siihen, mitä annetaan ja miten annetaan. Orihan se on monestikin sorassa saatu. Moni antaa heille huonomman ruuankin, mutta minä annoin aina ennen saman ruuan mitä itsellenikin, vaan sinä et kun murjoitat, et hyvää sanaa kiitokseksi sano, vaikka ties, miten olisi käynyt, jos annoimme sinun sinne kalmajalle äkäytyä. Lienevätkö semmoisia kaikki ruotsin naiset, käynyt syömään rakkain ennen kuin kaikki siellä jäähtyy. Kun syöt ja olet iloinen, niin poikasikin siitä lihoa, kaa, sehän valvoo, tutuu, ataaa, ataaa. Tuletko mummolle? Kyllä sinusta vielä laukun kantaja tulee. Maria heitti he penkille ja purskaat hillittömään epätoivoiseen itkuun. No nyt se taas, elä nyt, mikä sinulla on hätänä. Sano puuttuuko sinulta mitään, en minä jaksat tuota tuomoista nähdä, mitä sinä tänne lähditkään, kun vielä kuuluit mielilläsi lähteneen. Voin onnetonta, kuinka itkee. No, jo minä jotakin, en minä kestä kuulla. Oles sitten Herran nimessä täällä, missä olet, minä laitan Anjan tuomaan, mitä tarvitset. Eukkori ensi pois. Maria rauhoittui vähitellen, antoi lapselleen rintaa ja istui sitä soudettamaan. Vai semmoinen sillä oli isäkin, ajatteli hän. Mahtaneeko tulla samanlainen pojastaankin? Ja hän päätti, ei tule, eikä tule tästä pojasta sen isän sen renkiä. Minä pidän huolen siitä, ettei tule. Käykön minun miten tahansa, täytykön minun joutua minne tahansa. Tänne, me emme jää. Hän avasi luukun ja siirtyi sen ääreen, ku toman sukkaa. Vanhan sauna, jonka hän oli pyytänyt asuakseen, ettei tarvitsisi olla tuparakennuksessa toisten jaloissa, oli muista erillään törmän alla. Talotupineen, talleneen, navettoineen oli yhdessä ainoassa ryhmässä, saman katon alla, ylhäällä penkereellä. Ei se ollutkaan niin komea, kuin miksi Shemeikka olisi itä kehunut, näytti jo vanhalta ja ränstöineneltä. Siellä liikkui väkeä ulos ja sisään, naisia kaikki. Niitä oli tässä talossa ja muissa kanssa, kuinka paljon lienee olutkaan, vanhempia ja nuorempia. Ne, ne täällä näkyivät kaikki työt tekevän, sekä omansa että miesten. Ne vetivät kelkala vedenjärvestä, heinät ladoista. Kuinka kaukana lienevät kiskoneetkaan hankia myöten? Siinä oli sekin Shemeikan puhe heidän hyviistä päivistään. Nyt siellä juuri suurella vaivalla kiskotaan pyykkikorvoa rannasta, kun miehillä on kaikki hevoset mukanaan. Orjaovat toisetkai houkuteltuja, toiset väkisin tuotuja, mutta en, minä, vaan heidän pyykkikorvojakaan kisko. Ovea rautettiin ilon hämärtyessä, sisään livahti notkea, hintelo, kapeakasvoinen, kalpeanainen. Hän tuli harvaseilta marjaelle seuraa pitämään, vaikkei marja häntä siihen kehoittanut, joskaan ei poiskaan keskenyt. Sama asia se oli heillä useimmiten puheena. Se istui ja katseli marjaa kädet helmassa, silmät hellyydestä kosteena. Elä ole niin katkira marja. On kumma, että sinä ole, vaikka on hän se sinutkin jättänyt. Minä en ole. Minä tyyryn siihen, kun saan olla sen kanssa silloin, kun se tahtoo. Kun ei huoli, olen poissaan joten sille työtä. Se siitä minua kiittää. Jos kyllästyykin minun ja menee muiden luo, niin taas välistä muistaa minutkin, ja silloin tulee minun luo. Ja sinä olet siitä hyvillä sijaan, että silittää itseasi, kuin koira. Olen. Käsi varteni hänen kaulaansa kietaisen, sillä se sanoo, joka kertaa silloin sanoo, kun minua ensisistä pitää. Ei ole kenenkään varsin niin hento, kuin sinun, Anja. Ei kenenkään suurilma niin suloinen, kuin sinun. Sen samaan se sanoi minullekin. Liene sanonut, vaan ei tarkoittanut, sillä ei ole vartesi niin hento, kuin minun. Eikä tarvitse olla kaan. On turhan vaiva kenenkään Shemeikkaa vastaan nurista. Ei sitä mikään estä, kun on mennäkseen. Eikä mikään pidätä, kun on tullakseen. Oven eteen maata. Se tuli ja heitti isään aina, yli metsään ja mursi oven. Voin voi. Ei ole enää monen vuoteen välittänyt. Toisia on kalapirtillä pitänyt. Toisilla saunansa lämmityttänyt. Mutta antoi hän Petrin. Tein siitä hänelle hyvän miehen. Ehkä antaa vielä toisenkin. Ehkä vie kerran vielä kalapirtillekin ja saan ottaa pojan mukaan sinne hiekkaran alle piehtäroimaan. Ja sinut sinne ottaa pyydä, että pääsen mukaan piaksesi. En ikinä menee enää sen kanssa kalapirtille, en vaikka polvillaan minua tuossa rukollisi. Mitäs tuosta, jos karkalopäällä vähän puhuikin tyhmyksiä. Minä en välitä, vaikka on minua lyönetkin. Onko lyönet? Onhan toki, sanoit yttösilmät säteilleen, vaan sitten suutelija itki ja pyysi anteeksi. Annoitko? Annoin jo ennen, kun oli pyytänytkään. Eikö tehnyt mielessä lyödä takaisin? Ai ei, ei toki. Tiesin, kun lyö taas kaatuu ja on hyvä. Yhdessä itkettiin ja sitten naurettiin. Anjaa huudettiin ja livahti pois, mutta sanoi tulevansa kohta taas takaisin. Mutta Mari kysyi itseltään uudelleen ja taas uudelleen. Miten saatoin minä antaa sen itseäni sillä tavalla lumota? Mikä meni minun huumaus siinä sunnun tai päivänä? Mitä lähdin minä täältä hakemaan? En saanut sitä, mitä lähdin hakemaan, sain sen, mitä en lähtenyt. Tuon tuossa keinussa ikuisen muiston, niin isänsä näköiseen, että on hän ta vaikea katsellakseni. Ja häneltä pääsi toivotus, pääsi vaikka sitä vastusti, vaikka koetti tukkia siltä tien, pääsi rööstäytymään rinnasta toivotus. Jos olisitkin Juhan poika, jos olisit vaikka vaivainen, vaikka minkä näköinen, kun hän olisit Juhan poika, vaan et ole. Häneltä jo vuosia sitten aittaa nii, telkitsimme. Tuolle tuli alle lensin syliin, kuin lepakko valkeaan vaatteeseen. Tässä olen siibirikkona, eiden huonoimassa huoneessaan, orjan osa odottamassa, minä, joka yhä voisin siellä omassa talossani, yhdessä rakentamassamme, emäintänä käskeä ja hallita, ja Juhan odottaisi pienimmänkin mielitekoni. Nyt siellä anoppii emännöi, minun tiloillani, leivät leipoo, lehmät lypsää ja ruokkiin. Hänelle ne parsistaan ynäjää. Hänelle ruokkini yrää. Hänelle pysty valkea takasta leimua. Hänen on leipumansat leivät tuvan pöydellä tuoksumassa. Jok ikiselle, joka taloon tulee, se ilkkuen kertoo, tässä oli, talon sai, hyvän miehen sai, ei ollut ojata, ei pitäjätä. Sanonhan minä aina, vaan en toki olisi uskonut, että ryssän rekeen lähtee. Mitä Juhan teenee? Mitä luulee? Ettäkö minut väkisin vietiin? Vaiko, että miellelläni lähdin? Saattaa luulla, että olen hukkunut tai tahalan ja hukuttautunut. Kumpa sitä luulisi, olisi ehkä helpompi ollaksensa. Soisin, että olisi helpompi ollaksensa. Anja tuli taas, toi helmassaan piiraiden lämpösiä. Niin kuin olisi hänen mielensä arvanut, pani Marjan kertomaan entisistä oloistaan. Minkälainen se oli, jonka oli tännen? Minkälainen? Se muinen hän oli, paljon vanhempi minua. Mutta hyväkö? Mistä sinä sen tiedät, että hyvä? Kuule näänestäsi. Hyvähän se olikin, liiankin hyvä. Muut minua vieroivat mierolaista, hän hoitelija hyvitteli pienestä sytystä, lienee soudetellutkin. Lähti salolle, otti mukansa, kaatoi kasken, sanoi, sinulle kaadan. Tekitalon, sanoi, sinulle teen. Sinulle tekitalon. Kaikki sanoi minulle tekevänsä. Marjalla pulppuili itkukurkussa. Yhdessä se tehtiin, karja kasvatettiin. Ja hän et jätit. Hän rakensi sinulle talon ja sinä hennoit hänet jättää. Kun se oli raukka niin vanha ja väärä sääri, vaikka olisi vähän ollutkin. En tiedä, lumottuikka liienen on ollut. Häntä välistä kuolevaksi toivoin säädäkseni mieleisemmän. Jolle olit ainoa. Omaa liikutusta on kiukusten tiuhuskaisi marja. Ainoa, vaan minunko sitten piti olla sen ainoa. Minunko piti käteni hänen kaulansa kietoa sen tähden, ettei ollut hänellä muita kuin minä. Olisi hänellä minusta nähden saanut olla kuinka monta hyvänsä. Ha ha! Ja jos va pian ottaakin, äidin se kyllä toimittaa, on ehkä jo toimittanutkin. Moitit se meikkaa, ettei yhteen tyydy. Nyt en ymmärrä, sanoi Anja. Enkä minäkään. Anja oli vaiti, kummastelleen suurin silmin marjaa häntä ymmärtämättä. Istui hetken äänetönnä, nauratteli sitten vähän aikaa lasta, ja livahti pois yhtä äänettömästi kuin oli tullutkin, niin kuin me etsän elävä. Mutta kun marja taas jää yksin, yön pitkän lastaan soodattamaan, tuli katumus kahta voimakkaampana. Miksi minä juhaparkaa taas häpäisin? Miksi sanoin väärä sääri, vaivainen? Ei se milloinkaan toista ota, jolle olit ainoa, sanoi, niinpä niin. Jätin sen, jolle olin ainoa, ja heidimme sille, jolle en ole mitään. Joka hoitia huolehti minua kuin isä lastaan, joka oli kuin isä orvoille. Isä, jysähti hänen mieleensä, isäpä todellakin. Enemmänhän se on ollutkin minulle niin kuin isä, ja melkein jo tyytynytkin olemaan sitä, eihän se vanha mie senää. Jos pyrkisin hänen luokseen niin kuin isän, menisin niin kuin erihtynyt tyttöön isänsä luo, pyytäisin anteeksi niin kuin isältä. Jos olisi tuossa edessäni, polvilleen etensä lankkeisin, jälissään laahaisin, itkisin, anoisin anteeksi, tunnustaisin kaikki, se antaisi anteeksi. Ja Marjasta tuntui ihan varmalta, että se antaa anteeksi. Tuntui siltä hämärässä saunassa, lasta rinnallaan pitäessään, tuntui vielä varmemmalta pienokaisen vibukenussa keveästi hengittäessä. Kaikkein varmimalta, kun hän ulos pistäytyen, katseli tuikkiviä tähtiä pakastavalla kevätalvi taivaalla ja kun sieltä tultua hiljaan vuoteilleen nykätti. Anja istuu taas ja puhelee. Anja puhuu aina shemeikasta. Hänitä odotetaan joka päivä tulevaksi. Ei tiedetä milloin tulee ja missä on, mutta kaikki on valmiina, tulkoin milloin hyväänsä. Kun on syksytalven ruijat ja viennat miehineen kiertänyt nahkaen ostossa, on kevätalvela tästä kautta joka vuotinen matkansa etelään. Kauan eivät jouda kotona viipymään päivän pari enintään viikon. Silloin on juhlat ja suuret karkkelot. Silloin kaikki tytöt parehempiinsä pukeutuvat. Silloin sinäkin marja vanet päälesi silkit ja soljet, vanethan. Ei minulla ole silkkejä eikä solkijat. On sinulla. Emäntä antaa ne sinulle, niin kuin muille kintytöille kaikille samanlaiset. Vai kaikille samanlaiset, naurahti marja, ettei toinen toistaan kadehtisi. Kun olen näissä omissani, sitä vähemmän kadehditte. Noissako nokisissa, kun tulisit kisatupaan? Jos tulen, tulen näissä. Ei saa tuomoisissa kukaan tulla. Siitä Schemeikka kovin pahastuisi. Sinut puetaan ja poikasi kanssa. Kun Schemeikka tuvan perempenkillä istuu ja tulisit saijua särpää, silloin sinä ovesta sisään astut poikakäsivarallasi ja hänet isänsä syliin lennätät. En milloinkaan, en milloinkaan, sanoi marja, kihkästi torjuen posketleimahtain. Kovin pahastuvat, jos et tee, niin kuin pyytävät. En milloinkaan, en milloinkaan minä tätä poikaa, sen miehen polvelen laskee. Lähden täältä, kotiinivien. Ei ne päästä, eivän ne sinulle ainakaan lastaanna, leppysit viimeinkin marja ja lepytkin, kun tulee. Ei minulle lähtie sään edes hyvästi ja heittänyt, jos tahtoneen lapsensa nähdä, tulkoon tänne. Kovin olet sydämmikkö, niin olen. Mutta ei marja saanut mieleistään Schemeikkaa, kuinka koettikin. Valvoi vasten tahtoaankin yölläkin, koireen haukuntaa minne. Ne milloin yökaade tulvavat ylhäällä pihatormäällä, ikään kuin toivotellen, aavistelen isäntää tulevaksi, milloin täyttökurkua haukkuen karkasivat jäälle, niin kuin hän jo olisi ollut siellä. Riemu saatossa pihaan tuotavana. Silla marja, milloin hiipi ulos ja kuunteli henkeään pidätellen, milloin siitä itsensä suuttuen heittäytyy vuoteille ja vetin ahkaset korvinsa, ettei kuullisi mitään eikä tarvitsisi mitään heidän tulostaan mutta kun koira teivät haukkuneet eikä mitään kuulunut, silloin hän sitä enemmän näki. Näki Shemeikan, milloin edessään seisovan ja juhallen nauravan. Näki hänen kumartuvan ylitsensä kotiaitan rappusilla, näki solakkana saunasta astuvan, näki taas häntä halaavan, häntä vastaan venheestä juoksevan. Näki milloin unessa horruksissa, milloin ilmisissä. Kerran näki niin selvästi, kuin se olisi siinä ollut, näki ovea avaamassa. Työntymässä sisään parata huurussa sanomassa oven sulhun pysähtyön Marja, missä on poika, missä on meidän poika? Silloin Marja riensi keinunluo, tempasi pojan syliinsä, kannatti hän tä kainaloista lauterin laidalla, sinä olen Shemeikan, mustasilmä, solakka, sorgäsääri, et ole juhan, et ole Jumalan kiitos, etkä tarvitse olla. Ja kuta enemmän Marja sitten taas jätti olla odottamatta, sitä enemmän hän odotti. Vaikka jo tiesi, ettei koirain haukunnan tarvitse mitään merkitä, niin aina hän vavahti, kun ne karkasivat jäälle, josta päin tulivat kaikki, jotka taloon tulivat. Luvun 11. loppu.