 Bræve fra Grisgugpladsen, dette er en LibriVox-inspildning, alle LibriVox-inspildninger er offentlig eindom, for yderligere information eller for at melde dig som frivillig, kontakt LibriVox.org Bræve fra Grisgugpladsen, fortælling af Karl Musman fra Forfløjende Bile, Emil Flensborg's forlag 1887, Trygthors Nielsen og Luditje, indlæsde Christopher Hundstahl, lydbo.com, 2006. Da mine soler kun var et hull, blækhuset med det eneste bohave, ansog jeg det for tidspunktet at se mig om efter en beskæftilte. Krigen rasede i Sydeuropa, og da mine kreditorer flovede i mig hver en hedninge, meldte jeg mig som krigskorspondent til det illustrerede blad, Trompeten. Redaktøren modtog mig velvilligt. Da mit brunkløse udseende gav håb om, at jeg ikke var forvent og kunne slå mig igennem med rimelige rejseomkostninger, slog han til. De kan naturligvis også tegne, spurte han. Øh, hvad behar, sagde jeg, for at vinde tid til at lave en lille løgn. De kan naturligvis tegne, genn tog han. Genn tog han. Nå, og tegne. Tegne? Min bruder har ligget et helt år ved skagen, og malet alle tosseaner, blinde bærteler, halvdesiner og døvedorter, der findes i hele fiskeleget, og skulle jeg ikke kunne tegne? Ja, jeg spørger jo bare om det. Hver så rart i, svarede jeg. Udermærket. Så rejser de i aften, sagde han. Jeg har redaktør. Skulle jeg omkomme, bedre jeg dem undskylde, at jeg ikke skriver mere. Han trykket rørt min hånd, og skjulte en torre. Da jeg gik ned ad trappen, følte jeg mig lidt beklæmt. Jeg havde aldrig kunne tegne anden profiler, ude nogen sinner ved at komme til baghovet, og være specielt mit kenskab til krigsbilder og angik. Indskrænket, deserter set i skæk, og næseklimmer på nils jul, tortenskjold, Kristian den Vierre og andre helte, som tilfældigvis var fald i mig hænderne på svovelstikkeeskerne, men det med broderen var dog sandt. Der var dog ingen tid til skrupler. Efter et tilbraktet par timer med at parke nogle flipper og en tandbørste ind, begav jeg mig til banegården. Ved Frederik Spær, bluset jeg og kampivere og lyst til eventyre. Ved Glostrup Randmar mit barndams hjem i hoved. Ved Hedehusene tænkte jeg på mine nedbåde for ældre, og i Roskilde drev hjemvejen mig tilbage til København. Jeg stod igen på banegården. Jeg følte et ukendt velvære ved Adder ved at komme hjem, og jeg rendrede igennem verthus og vært træ. Alt var som da jeg havde forladt det. Jeg lukket mig inde på mit værelse. I åbte dage turede jeg ikke våge mig ud. På den niene dag listede jeg mig afsted for at købe de sidste adviser og tre tyrkiske frimærker. Jeg udarbejde en glødende korspondance. Puttet en komolut satte frimærkerne på og snemme om natten til at kaste den i redaktionens brevkasse. Om søndagen havde jeg den til fristilse og læse i trompeten. Fra vores speciel korspondent har vi modtaget følgende livfulde skildring af et nylig stedfundende kamp, da vi marcherede ind imellem højene, lød der pludselig vilde krigskrig rundt om os. Fjenderne myldlåd oppe i jorden, sværende blinkede, kuglerne stumpe lyd, når de slog igennem jernekasserne, blandede som med de såret stønne og de alvors volde kommandurop. Kampen rasede, vores tropper kæmpede som løver. Inde kun et øjeblik lysede dagens fakke, da slukkes den pludselig. Den sidste glødende kant forsvandt under horisonten, og som altid i disse sidde lille andet, indtrodde natten med et flag. Men i den rasende kamp indsidde man indtid. Blodtørste i dyrede klingen af begærer efter offere i de ophissede kæmpbådshånd, og der påfulde ens ene så frygtelig, at min pen ikke formår at skildre den. Venner myrtede venner i det vilde kæres. Redsam lød skrig og vonden i natten, der tætter og tætter og sænkede sit slør. Snart var luften som baj. Alt omsluttet af tygt uge igennem trængeligt mørke, som indtid menneskeligt øje kunne formå at gennemske. Man så ikke med jer. Man anede kun det forfærdelige, det umen menneskelige blodbad. Åh, du, det er 1900-s civilisation. Hvor er du dog bund råden? Vi opsætter her et billede af det frygtelige optrin, optaget på stedet. På gade gørnerne reklamerede Trumpeten på store plakater for sine interessante illustrationer for krigen og optrykket stykker af Kors Brondansen. Leserne stigede sig blinde, både ved solbrændere og patenterede gasblut, for at opdage et glimt af den redsom episode, men de endte med at erkende illustrationen for træffelighed. Noget så håbbløst uegennem trængeligt havde de aldrig set. Jeg gnæd var fornåd i hænderne. Der gik Adderen otte dagstid, i hvilken jeg holdt stuer og rest. Der kom telegram om, at General Gardo var drebt. De var et storartet effektnummer. Nekrolore var just min specialitet, men jeg var redsomt i vindet med billedet. Jeg sned mig i ubestemt håbom at finde en udvej ned på gaden. Pludselig stod jeg ansigt til ansigt med min redaktør. Der var indtid håbom at smute ind i en port, og jeg så derfor lige ud og gik rask på. I det, jeg passerede forbi ham, fikserede han mig, grebte mig i fraken, og sagde med eneklæmpt rasen, de er en skurk. Jeg følte mig lette over denne forholdsvis vindelige modtale, og tog ham tross hans modstand under armenen. Man så mig ivrigt forklare og demonstrere. Jeg havde en ny plan færdig i hovedet. Vi gik op på redaktionskontoret. Vi roede op i nogle gamle billeder, og fandt en episode af køge landværns kamp. Fremstillet en officier, der såret styrter af hesten. Vi fik pladen frem, træskeren blev kaldt op, og efter en times forløb var chakor lavet om til turbaner, smørstikkerne til krumsabler, og et par bjerge anbrægt i baggrunden. Et vældlykke regnvær anbrægtes over det hele for at skivele de yderligere mangler. Og støttet af min tekst, der bare selvoplevelsens præ, gjorde billedet så fortræffeligt. Nu gælder det bare om at få lavet lidt tekst, hvor meget kan de tage, Mortensen. Mortensen var faktoren. Han tykket lidt på spidsen af sin korte pipe, som i mans mæne aldrig var set udenfor hans mund, og mente, at der højst var plads til 100 linjer. Ved de så skrive halvanden 100, de kan nok lide ind. Siden iskjorte ermer søglede i amerikrisrejsler, og snart fik jeg det hele færdigt. Et brudstøkkeled så lides. Han var en mand. Jeg husker ham endnu dagen før kampen. Rolig stod han i sin telt dør, og så ud over sletten. I dag et smilende landskab, i morgen en blodig valplads. Jeg gik hen til ham. Hans læge med var hjern i stål. Hans ryst var malm mod malm. Og dog var han onrig. Der var knister i flinten. Han sagde lidt bittert. I herrer af pressen skriver I lange artikler om det, hvorover vi slås. Vi soldater slås i blodet i slag, om det, hvorom I skriver. Der blev en pause, som altid efter disse slående onrigheder, der himmer konversationen, fordi de leder den anden part for stående. Og dog sagde jeg efter, at han sundede mig. Er det journalistens pen, der flitter lavbærkransen om helstens ise? Gennem hans øjne ser de tusinde øjne, der læser ham. Han er det store publikumslemeliggjorte retfærdighed. Og som den vejer han i blinde med bind for øjnene, så er jeg generellen. Hvor igen dog tusinde se, sagde jeg til ham. Vi boostede begge en stund. Lidt efter sagde han. Det har fruset i nat. Ud til grader, sagde jeg. Han betragte mig smilende med sine gennemtrængende grå øjne. Så sagde han roligt. Ni. Jeg erfarede senere, at han havde haft ret. Der forekommer mig at ligge en karaktistik i dette lille træk. Han som i hovedet tummelede med store planer og vældige troppemasser, havde lagt mærke til denne ubetydelighed. Nu er han et liv. Hans fnyesne gange afkastede sin dyre bare alast, og valens sort af ravne græsede med griske skrig om helstens afsjældede lege. Dagen efter, at numret var udkommet, kom der telegram om, at General Gardo slet ikke var død, og at hans her ryggede frem. Han havde tvært imod slået General Ponias Notski, der var omkommet i kampen. Renactøren var rasende. Efter mit råd udsendte vi løbesædler-termonenterne sålødende. Ved en utilgivelig fejltagelse fra Sætteren siddet, er der i det sidste nummer ved en trykfejl kommenterstå General Gardo. I stedet for Ponias Notski, hvilket vi venligst beder vores læsere og unskylde. Det skal stedet servere vort formål, at holde vores ærede abonenter i kunskab om begivenhederne på Griske udepladsen. Underskrivet, redaktør af Trumpeten. Jeg begyndte at blive rolig for fremtiden. I midletid indløbte jeg telegram, som meddelte, at en del fremmede var blevet myrdøde, og at adskillige konspondenter havde mistet livet. Jeg grebte min åbelsportræt, som stod foran mig, og det viste sig, at selv den mindste færdighed kan komme ind til nytte. Jeg forsynede ham ved min opnåde virtuositet, med tre store skæk, og et paraneseklimmer, og styrtet op på kontoret. I den næste nummer er blædet pranget han ukendeligt for sig selv i stort formal på forsiden. Samtidig skrev jeg følgende under min dyrebar slægning. Æd omvare har vi erfaret, at vores højt skattede medarbejder, visst intressante brev fra krigskubpladsen, hvor abonenter har glædes over, på den lumpneste måde er bragt af dage. Måske har han er iver for at behage vores læser og været for dristig. Skundt vi ofte i vores brev med beundring, havde advaret ham, men at de skulle ene så ledes, havde ingen nær os anet, og det med op rigtig sov, at vi nedskriver disse linjer, og sætter ham det til mine. Han har fortjent det trods nogens, hans ansigt var kægt, hans mod var stort, han var elsket af mange, beundret af flere, begret af alle. Ikke abonenter kunne købe dette nummer fra tyve øger, hans fødde sted af os ubekendt, hans stødstag har skepnen hyldet i mørke, han står som en uløst gåede, underskrevet redaktionen. Jeg morer mor den forblom med sandhedsantidning i sidste linje, vi modtog talleriekondolationer, og en anonym ønner af bladet sender os et pengebeløb til bestridelsen af omkostninger ved at finde lide, og føre det hjem. Abonentsprotokollen blev dobbelt så tyk, vi havde bragt tre opseksvæggende billeder fra kridsskueplassen til ærvelse for vores konkurrenter, hvis illustrationer endnu ikke var kommet ud af tryggen. Vores korrespondenser havde nu fået en naturlig afslutning, da jeg ville anbefale mig til redaktøren, sluren mig på skuldern og sage, de har forretningstalent, jeg tilbyder dem en fast ansættelse ved bladet. Mange tak, svarer jeg, så spiste vi midt af for begravetelsespengene, jeg kom snart til hækterne, den der skriver disse linjer har igen fået soler i støvlerne, og på meble mange er der ingenting at udsætte. Slut på, brevet fra kridsskueplassen, er Carl Musman, denne indlesning er Christopher Hundstahl, lydbog.com, serborges, dette er en LibriVox-inspildning, alle LibriVox-inspildninger er offentlig eind om, for udødeligere information, eller for at melde dig som frivillig, Kontakt LibriVox.org, serborges, lydbog efter novella af Carl Musman, fra forfløjende pile, Emil Flensbågs forlag, Trygt Nilsen og Ludici 1877, indleset er Christopher Hundstahl, lydbog.com, 2006, der havde altid været god søgning i den lille lavebutik, hvor klokken fra skremt halsedet, hver gang døren åbnede, og luften smagte syrligt er leder og svært. Alle vejne hanger støvler i alle størrelser og fassoner, smale, aristokratiske fjeder støvler, klokset bredsnudet angelskog, tykmavede joviale transstøvler, med røde kravre, og lagerede balskog, så lette og sprinske, som kunne de have lyst til at hoppe henover guldved i sirelige polkatrin. Det var et helt samfund med stænder og klasser. Der var hovmod og forkudighed, gemytlighed og mismod, kokatteri, vigtighed, som var det mennesker med forskellige livsinstillingers påtrykte stemple. Hade man lukket døren, og set om et par gange, kom Mester Grut ind fra værkstedet, børstede en stol med frakerne, og satte den med et høfligt buk midt på guldved. Det var en lille mand, ansigtet var lidt rødt, bakken barterne tætte og gråsprengte, og leberne smalte. Han havde altid tøffler på, et grønt forkledet om livet, og en lille kaskett på hovedet. Det var længe siden han etablierede sig i gaden, og år ud og år ind, havde han siddet og arbejde i det lille mørke værksted, eller liggede både og målt med sit lange mål og sin gule skydestok. Snart en fin lille fod i kulørte silkestrømper, snart en stor klosse i vide ulsocker, og han tænkte på forskellen, til han var lidt af en filosof, den gamle skomager. Men tiderne forandrede sig, klokken klingede sjældnerer, ansigtet blev lidt mere rødt, og hårde lidt videre. Konkurrencen proklamerede sit evangelium med kunstige opstillinger, bag oplejste spejlglasruder, og de små vinduer, den høje sten-trappe, formåede ikke at fængsle publikums opmærksomhed. Konur skældte at sage, der var ingen drift i ham. Han, som roligt var glæden gennem livet strøm, strandede sig op. Forandrede tre-fier ganger om dagen, opstillingerne af sværteflaskerne og støvlerne i vinduet, men uden held. Han blev mere regineret, mere filosofisk, studerede menneskene på deres ringen og kendte på klokkens lyd den ildtra røkker fra den stillfærdige kone og den forknytte tækker. Til sidst var der kun én stor kone tilbage. Det var den gamle professor. Han var vagende mennesker lige ude til tossbisserne og kunne bedre at have fundet på at købe sin hathosen isenkrammer, ind og bestille sine bredsnudde støvler med flade hele hos nogen anden end Mr. Grut. Den skigelige skomære klager i sin nød for den gamle kunstner. Denne lovvider interesserer sig for ham og da hans egoisme pigerede til ham, skaffede han den farmed professionist i en ansættelse som portner i sin agilebygning. En skønne dag lukkede så den gamle skomære med et suk sin forretning og flyttet hen i sin nye lejlighed. Traten var steil, vejrelserne små, og indtægten lille, men sikker. Der var en 5-6 kunstner, der havde atilje i den lange lavebygning. Skomæreen Grut gik dem alle til hånden, hentede vand, fukte det legeret, fejrede gipsaffall ud, men for ham var der kun én kunstner, den gamle professor. De andre var unge, og havde værket en navn når titler. Den nye stilling passede ham fra Træfflitz, han tristet rundt med den korte pibe i munden, stod og drev lidt hos den ene, og slog en pager af hos den anden, og rettet en hel, og tog lidt fat med, hvor det behøvedes, og han havde en fornemmelse i altid at være optaget. Værdigheden kan lide skor ved omgangen, men genialiteten vinder snarere, ved at række hånden så langt ned som muligt. Derfor udviklede der sejren slags fortrolighedsforhold mellem de to gamle. Professoren havde kun én interesse, sin kunst, og mens han stod og arbejdede, tog han indtid hensyn til sine omgivelses kvalifikationer. Han ønskede kun at udøde sig sin hjerte uden modsigelse, og Grot lyttede begærligt og beåndrende, når professoren gav sin ærvelse luft over antikens forfald, de yngere spark til stil og skole, og den franske påvirkel. Skomhæren Grotts filosofiske temperament var godt anlagt for kunstforstand. Han følte sig smiget over professorens meddelsomhed, og tillegnede sig efter hånden en viss ydre overlegenhed. Han lavede sig efter at sige, vi, når han fortalte en journalist om, hvad professoren arbejdede på, omtalte yngere, kunstnere, medledende og protagerende, og slog om som et kunstkritiske udtryk, som dødt, kedeligt og tungt. Professoren modte os over Grotts iver og vågen over atiljetet, og kaldte ham Serborus. Den gamle skomærer viste ikke, hvad navnet skulle sige, men han var stolt da af, og han havde det gærende. Philosopher kommer sjællen godt ud af det med deres koner, og så Grot fagte en stille fornøjelse i at sætte sin kones isighed på prøve og piger ved skinnsyns byl. Iverelserne over atiljetet havde fjellene forskudt sig i guldvet og lyset slog op i striber i de halvmørke stuer. Når professoren havde model, og Ybi i kvindeformer blotte sig i plastiske stillinger, sat en lille mand på huk, og kiggede ned igennem rævnerne. Når så hans træsår i ægte med gerode i raceri, slog han sig fornøjet på lov, og missede med de krogøjne, og vidblev med et velbehageligt smil og skev ned igennem spejkerne, skønt han ikke kunne se det mindste. Men hans allerlyggeligste timer, i hvilke det første ret gik op for ham, for meget han, og kunsten hede med hinanden at gøre, var dog, når den gamle professor brugte en arm eller ben af hans kraftige, undersætte eleme til model. Så kom nogen så en i atiliet, mens han vilede, fod han op, greb en stang, eller et kasse lov, og stillede sig med sammenbitte tænder, og rullende øjne i dramatiske stillinger, som en vild arkilevs, eller rasende ajaks, mens han svang sin lance, eller bøde med sit skjold. Den gamle professor smilede, man sagde ingenting, så kunne grudstå, så ledes i minutter, som var han en model til en stolt gudeskikkelse. Statisterne havde oftest æresførelse. Det er sørgerligt, man sandt, ved en omgang med kunstnere, gør sjælen folk til økonomer. Skomageren Gruthade fået gæld, og når der aldrig gives kredit, uden øgerer, går der mange rykker og ubehageligheder på 30 kroner. Gik han ud, snod han sig som en ol, i et utallet stræder, for at undgå og passere sine kreditorer større. Hans gæld pinnte ham. Der var ingen bagdør for lykken, og der var en forhåb, hverken velstående slægninge, eller lotterisædler. Under tiden skød filosofen op i ham, og mens han tager hamret pløkkerne ned, med sine brednæbede hammer, mummelede han. Og skidt med de sølvstumper, dem kan man jo hverken spise eller drikke, og dog elskede han disse sølvstumper, der vevede sig ind i hans drømme, for at forsvinde med den grønne sol. Hendag var den gamle professor syg. Han gik og køb sammen i det halvkolde atelier, og slukte varmen fra kakklonen, og det hårde lærguld i snød føderne. Professoren bar en blåstribel læreresbluse. På hovedet havde han en huve af avispapir, for at beskytte hård mod gips støv, og på føderne et par store stivsko. Denne dragt havde professoren altid på, når han arbejde. Grudt ropte professoren op mod loftet. Jeg valgte, lødte ned gennem sprækkerne, og man hørte et par slæb, og restlover gulvet. Jeg blev lidt eftervis til Grudts ansigt sig i døren. Hvad falder her professor? Og lån mig en stol. Jeg er så træt. Grudts mækkede døren i, og tøfflerne klapprette op af trapperne. Han blev alldeles ikke for bagsæd over denne ordre. Sagen var, at professoren havde hængetræer, og selv de mest restløse mennesker, der ikke til daglig under satt øjebliksvile, grå fast til stolen i det atelier. De kan blive siddende i timer, og stiger på kunstnerens færd. Spændte på at se, hvad en lærklump eller en marmorblok udvikler sig til. Tause og andægtige som en kirke. Det er et af ateliernes mystierier som en værkunstner. Selv fuskeren kan bevidne rigtigheden af. Derfor havde der aldrig været en stol her. Professoren arbejde altid stående, og fåer de besøgene havde måske lagt mærket der til, når de havde stået ledt og sett til. Vile snart på det ene, snart på det andet ben, støttede sig tungt til stoppen, og gnæde sig på ryggen, så de så håbløst om efter et vile sted. Og når deres øje indtil fandt, og professoren roligt vedblivt med at arbejde videre, raktede de hånden til afsked, og sjofskede af mører i alle lemmer og tænkte, de kunstner er dog nogle uopdragende fyre, om de så aldrig så store. Grut kom tilbage, stillede sin træbenet arbejdstol, til viss soliditet han havde mest tiltro, hen ved siden af kavalletten, hvor professoren stod og modellerede. Han tørrede om hyggeligt med frakærmet den sæde, hvis skinnende blankhed havde kostet mange permissioner. Tak, sagde professoren, i en så kort og afvisende tone, at Grut forstod, at han skulle gå. Den gamle kunstner gik et par gange op og ned af guldet, så på stolen, som på noget fremmed, der støtte hans øje, uden at kunne bekvæmse sig til at tage plads og arbejde. Man bryder ikke over lange vaner i en stus. Han træk blusen af, hængte af vitspapirhuden fra sig, og tog sivskodene af. Han gik nogle gange op og ned, sukket og rystet sat par kuldegysninger. Enlig tog han sin pelse på, satte den store hat på hovedet og kastede et langt blik omkring sig, som om han for en siste gang ville indsuge det hele i sine rendring. Der på aflåset han atiljede, og putte den øjlen i lommen. Da han var kommet ud på gaden, vente han sig pludselig om, trot et par trin op af trappen og ropte. For velsær var ruds. Han stemmelede vindelig, så gik han hjem, og om eftermiddag endte døde professoren. Som et med til ord, der skinnende fungler i en kortbane på himlen, for at slukkes i et nu, pustede hans livslys ud, uden at nogle slægtninger var til stede ved den døende Peversvens leje. En hans li endnu var blevet en koldt, arbejdede typerne sværte mod papiret, for at forkynne publikum hans død, og versætte hans livskærning. Da grudt den næste dag gik ned, for at se om professoren var kommet, var der sat et sejl for døren. Da han hørte budskabet, fik han tår i øjnene, og tørte sig et par gange hårdt under nesen. Så gik han op på sit værksted, og tænkte på fortiden. Han blev en gammel professor, og sin lille gæld, mens han hamrette voldsomt på en støvle hel, for at blive herover sin bevægelse. Han blev mere rolig om omlede, og gud, den vej skal vi alle. Der gik en nogen tid, hvor alt var stille. Så blev der pludselig en dag livet i atiljeet. Geskiftige herrer og maserede og rumsterede derinde, så det gamle gibstiv rejste sig for hylder og kasser, hvor det i Tryggro havde samlet sig i overringer. Statur og byster, basrelige forskids- og tegninger i en uendelighed, blev trukket frem fra dagens lys. Smuset og spindelvedet blev fjerne, og et stort nummer blev klistret på. Grotlådstolen stod. Han havde en og en fra den tid, han holdt svin, og han syntes nok, de kunne trænge til at vile sig lidt. Så fik den også et nummer, og blev sat ind i kataloget. Der blev igen roligt på dage, ind til Adon Formedag, solidklæde riemænd, i store pælser og høje hattet, kunstner i Havelok og lange slips, lurvid antikvarer, og en nysgære i dagdriver og stormet ind i atiljeet. Alt kom under hammeren. Folk byd som besatte, især på bakkatillerne. En velnæret herrer, der havde købt en Statuegibs, er på Seidon, bad Grutom og skaffe ham den hjem. Han fik den på en trillevogn, og kørte af stedet med den største forsigtighed. Betragte den halve modig, alt stolt, det var jo hans egne lække, der stakk ud under gevandet på den vældige havgud. Auktionen gik videre, det summede dig ene som en bygubbe. Nummer 155, en arbejdstol, ropte auktionshålleren. Folk flokkedes, den var så blank og så skinnende. På den havde hans side, og modellerede sine misterverker. Der var mange, og købeløsten, sjalusi og hissehed over at blive budt over, drev prisen op, så at man gennem larmen hørte opropere en stemme. 40 kroner er budt, 40 kroner, første, anden, det var etatråd Hansens bud. Ingen bedre, tredje gang, boom, har man faldt. Da Grut kom tilbage, var auktionen forbi. Der var uhyggeligt et historie, og de egentlige kasser og statuer, der stod hister her, givede det blot endnu mere øde og forlatt. I en fjerns lægning af professoren, en ganske ung mand, der var hans eneste arving, stod alene og ordnet låle papir. Grut så sig helt fremmed omkring. I det samme kom en i tanke om sin stol. Det var dog bedst at tage den, inden de løb med den i dette hål omhej. Han begyndte at søge. Hvad ser de efter? Bod den unge mand. Og det var bare en gammel stol, jeg lånede professoren den dag, han døde. Hvordan så den ud? Bod den unge mand. Grumet taglig, så den en lille trætingest på tre bin, svarede Grut. Den fremmede slående latter op, så det rungede hele atiliet, og sagde, den er skam solgt. Når, så det er den, sagde Grut ærvlig. Da det dog ellers var min stol, som jeg nu har slet været dag i de sidste 20 år. Den unge mand lå endnu højere. Det var jo kedeligt til han. Han blev derpå noget alvorligere, og betraktede Grut opmærksomt. Var det ikke dem unge kaldte serporus? Jo, sagde Grut og rettede sig. Når stolen var deres, er det jo ikke mere en billigt, at de forevatten blev solgt for, og så gør jeg dem undskyldning for fejltagelsen. Min unge har fortalt mig om dem, og han holdt meget af dem. Grut fik tåre i øjnene. Den afdødes arvingtrakken tegne på oppe lommen, og tog 4-10 kroner sædeler frem. Grut stigede fra bagset på pengene. Den anden morade så over hans fra bagselse, så slog han ham på skulderen, og sagde en fortrolig hemmelighedsfulltone. Den havde affektionsfadi, så lo han og gik. Når så det havde den. Det har jeg aldrig vist af, sagde Grut lidt usikker. Han følte sig et øjeblik, som om han var blevet en snyt. Men da han så tænkte på den gamle tron, og så sædelerne, der var nok til at betale både høkere og krammer, og der er lidt til, var det ligesom det begyndte at dæmre for ham. Han rystede medledende på hovedet, og lo med sin lille egen dom lige indadvendte latter. Men et øjeblik efter, glemte han filosofen, og sprang i oversted i glæde oppe af trappen, så slæberne slubrede om fødderne, og kødsede efter mange års forløb igennem sin gamle kone lige på munden. Når etalsråd inde Hansen, efter hele formidaner, og ligger på sin bløde sofa, følger trang til at gøre bod for sin magelighed, sætter hun sig på en hård træstol i hjørnet og kabinettet, og styrer til sin mand, og Adolf, var den tanke berugsommer, og sidde på den samme stol, på hvilken misteren har haft sine geniale indfald. Slut på serporus, er Karl Musman. Denne indlesning er Christopher Hunstal, lydbog.com, det er en LibriVox-inspildning, alle LibriVox-inspildninger er offentlig eind om, for uderligere information, eller for at melde dig som frivillig, kontakt LibriVox.org. Da flaget faldt, fortælling er Wilhelm Bergsø, fra julefortællinger 1893, indlesende Christopher Hunstal, lydbog.com 2006, i guld og blødende purpå, sang solen dybt i vest, langt ud over det uendelige hav, hvor øjet ikke mødte nogen køst, og øret ingen anden lyd, end lange taktfaste døninger, som dogen rolede en over trænkebars sandede køst. Dagen havde været brændende hæd, luften havde glødet som ill, men nu strøj fra havet, den friske aften brise henover land, og kalde de brune hinduer frem fra deres hytter, de vide europæere ud på deres verandager, eller op under solsejlet i flade tage, kun få vådes og videre, og derfor lå den lange grønne køst, som yderst flød ud i vide bølgende sandtæpper, yder og forlatt. Til et neden for Fortes yderste bastion var der mellem bambustænger og spændt et spravlød solsejl, der med sine vide og røde striber, mindede om en kinesisk parasol. En hengekårigabast svingedes langsomt frem og tilbage, af en slang alvorlig hindu i snevid dragt, gennem de køren lå en ung mand i dansk sørofficersuniform, dampende med velbehag på hukagens lange rør, der som en slange ringlede så henover det tirskin, hvorpå hukagens sølbeslagende vandbehåller og glødeskolen vilede. Den unge søgmand syntes han nydede sin pipe med stort velbehag, de han straktede sig maligt i det elastiske net, og sendte den ene blålige røgsky, efter den anden ude i aftenvinden, der førte dem bort som bræsten af ringel. En flygtige aktær ville have troet, at han ganske overgaser til trobernes dolse farenhjente, men havde man kun læse hans tanker, hvor man kom langt tilbage i tid og rum, og vitt frem i alvor og energi. Tankerne formede risadmiral Uve Gede på kristianen fire skipe til Seilerns bjerge, hvor en gang det danske flag havde vejret, og derfra til Indiens levekyst, hvor Dannebro inebredte sin røde kosto ud mod den mørke blå aftenhimmel. Hans blik søgte denne himmel, og dette flag, hvor tegnet det så dårligt og luftigt dårp på fortest smækker af flavstern, hvor smældet det ikke frit og stolt, som om det aldrig skulle falde, som det halve af en illerød måned sangsolen dybtig vest. Den sidste lysskære får i et mægtigt strålebund op mod himlen, og i denne glødende belysning blev flades du dobbelt rød, dets vide kors ti dobbelskinnene. Og hans førhands soveløse træk gik over i dyb alvor. Hvorfor sørger du herre? Hvorfor bliver dit ansigt mørkt? Spur den slanglige hindu og så bekymret på ham. Aks, som andet tantre, svarede den unge søgmand. Det forstår du ikke, og det ville kun nødtelig lide, der forklager det. Jeg fatter godt min herres tanker, når blot han vil lave dem flyve som ord, svarede hinduen med urokkelige alvor. Nu vælter man sig. Jeg er bedrøvet. Jeg skal sige dig, hvorfor. Det flag, som vejret hister ope, har vejret dig i over 200 år. Den konge, som lå det rejse, var en af Danmarks bedste. Og den søgmand, der førte det her til fra fjernekøster, var Amin Slekt. Jeg bager endnu hans navn. Hans konge havde store planer. Langs hele engines rige kyster skulle Dannebro veje. Og hvad vi hjemme havde tabt og unødtige kampe, det skulle vinde sig tilbage her. Og hvorfor skidte det ikke, spurgte Samantha, og festnede sine melancholske øjne på flaget. Hvorfor? Fordi vi danske aldrig kan blive enige om noget, ser du Samantha, de store radtjæer, som skulle have hjulpet kongen forråde ham og landet. De rige købmænd, hvis forfaldende palasser du ser dig ope, tænkte kun på guld, og der guldet for engine, flød som sandet her ved kysten, der kom britterne, brændte vores by, to vores skipe, delte vores rige, og bragt det arm mod over, hvad vi behåldt. Og til de samme britter sælger vi i morgen den sidste danske fodbredder indiske land. I morgen falder flaget for sidste gang. Derfor er jeg bedrøvet, men det kan du ikke forstå, som anter Chandra. Hinduden ville svare, men i det samme sang den sidste gang ned under havet, og han bodde sig ud imod den, med hældrende korslagt over brøstet. Ud fra Fortes ringmur får en lysende flamme, et kanonskud for køntet, at dagen var indt. Og mens den vide grudtdamp endnu virvledes ind over Forte, sprang det nogen, søgeofficer hurtigt ud af hængenkøjen, rettet sig militærisk, og førte hånden til hoven, med blikket festet mod flaget. I samme øjeblik sang det langsomt. Hvorfor hilser du så ledes herre, at det er det flag din daver, spurgte Hinduden? Nej, Samantha, det er ikke min Gud, men det flager mit land, mit folk, og det som minder. I Hindur har ikke noget sådan, men flaget er for os, hvad solen er for idr. Meget rigtigt herre, jeg forstår fuldt og vel i deres tanker, svaret unge Samantha Chandra. Din unge sygemand stod i bliktavs, så kastede han sig med pludselig spring, atter i køjen, og sagde med bræt overgang. Til min hukker Samantha, nu taler vi ikke mere om det. Hinduden bodde sig ned, og læg en glød i hukkagen, med den tank, der lå på tværs over glødeskolen, så svinget han, atter køjen frem og tilbage, i erbød i tavshed. Hans herre vilde jo så, den lure, røde stråle gloria, hvor med solen havde farvet den vestlige himmel, gik over først i guld, så i matte kovre røde tænder, der ligesom opsuede sig havet. Mørket kom, hurtigt, vælgende, som bare stent mod land, af de lange, mægtige døninger, der steger sang gerhythmisk takt. Men alt som mørket faldt, skiftede disse lange bølger på en vidunderlig måde farve og form. Det var som løb der lysende lure, henover deres skumkamme, som brød der flammer igennem dyber og nede. Snart svålblå, kastes i land og slukkes i sandet. Månen kom frem. Dens halve, sølbelyste flade lå som et ager i sin mørkeskal, og i den svide skære tonede fortet mere højt, og havet mere uendeligt, og bølgernes vide karme fik et vidunderligt dobbel lys af måneglandsen for oven og forst for funkernes urolige flimmeren, der øgede sabrisen for havet. Men det var ikke så, som det var, men givet gav ikke agter på. Fra barn havde han været vant til disse tropiske netter, og bølgernes tendren, månens stråler, de store aftensværmers, tavselag omkring solsejlet, gled ham ubemærket forbi. Han synes så glede dyber og dyber ind i sine drømme. Men pludselig kastede han hukkaen sølsbæs hæftigt fra sig, rejste sig op og sage, så talte og så mandte, tal, hvorfor siger du ikke noget? Blot noget, er der inde nyt fra torget, tal blot så mandte, sige hvad du vil. Hindudens øjne funklede. Han giv ordet spring hen imod den unge ofisere og sage med dem bestemme, og herre, der er den nyt, meget nyt. Mændene fra Tillerlige, vil ikke være engelsk mænd. Ingen dansk trænkebar mænd vil være det, og herre, vil du låne min faderes øger. Mændene på at jeg har ikke glade, deres kvindergrader, køren af tavse, og engelsk mændes bommelsklud vil blive flænget af den, når korsflade synker. Raser du så mandte, ropte gede, og var i et spring ude af køren, vil gøre oprør, gå, hen din fader, hen mændene fra Tillerlige, fra Poitja, og de elste hindudmænd fra byen. Lad den komme herned, jeg må tale med dem straks, skynd dig. Så mandte stigede for bavset på sin herre, og et udtryk er oprigtig kommer, men han tager og gik. Det er nogen officer, stod et øjeblik som forstenet, og stigede efter ham. Så strød han så over panden og mumlet. Hvad er det? Denne flok er børn? Nej, det er umuligt, det må ikke ske. Lad dem serve, men lad dem leve. Hans øjne blev med at følge så mandte, hvis videskikkelte nu tabte sig i, hvor mange gyder. Så flod hans blik mod Forte, hvis blanke kan onderskinnet i månedglansen, og hvor det ene lys tændtrede efter det andet. Der syntes at være du så vant i liv, doppe. Højrøstede stemmer, overgiven latter, blandede sig med klang af gitarer og mandolin. Broede lygter heistes op under det vide telt på flavbatteriet. Mørke hinduer med vide turbaner, bare flammende punchbowler ud. Folken doppe flokket som borerne, og strand. Jeg lever rolig og munt derher, så lung de jordklådens anden ende. Min flaske kun halvt uddrucken er, og nyssens jeg lød min pipe tænde, og når jeg drikker og når jeg smøjer, jeg kækt af skæben, så kaner spøger. Skål, skål! De sørger ikke, mumle det nogen syge mand. De har ingen tanker, og som svar lød det for flavbatteriet. Nej, hvorfor skulle jeg plage mig, så stort det griller og mørke tanker, hvor verden er, som man tager den sej, jeg roser mellem den turne sanker. Men jeg hører det han ikke, bag ved ham klang en vild og sønderreven melodi. Den sørge sang, hvormed hinduerne følger deres døde til bålet. Han ventes om, i en stor kredst udmændende fra Tilarlige og på et jar sammen med de elste hindu-mænd fra Trænkebar by. Månen lyster over deres furet bekymrede osyn, og skinner henover disse bronkestatuer, der langsomt bøgede sig mod jorden, med maverkorslagte arme. Musikken tager, og den elste af mændene, en gronet hindu, med rød og vid turban trotte frem, og ragt det givet en lille låtus blomst i drevede guld. Dere på bød han så dybt og sage, herrer fra det store skib, vi kommer til dig, fordi vi har kendt dig for at du red i vore arme, til du får overhavne til det vide land. Dit hjerte banker med vort, du forstår vort tale, vort tanker af dine, og du vil bringe dem til den rette rætja, til han på fortet forstår os ikke. Hvorfor vil vort rætja sælge os som kvæ? Betaler vi ham ikke skat nok, vil vi give mere, men sælge os, må han ikke. Han gør søn dervid, søn mod os, og søn mod sig selv, til det ham ikke verdigt. Da vi hørte hans tromme for kønne, at han ville sælge os, grad alle danske trænkebar mænd, og det blev tavse. Der var gråd i værdbunkerlov, tåre i et værdbarns øje, og vi gradede meget. Vi ville ikke blive engelske trænkebar mænd, og bankes med stokke. Vi ville kun se det røde flag med det vide kors, og når de i morgen hejser katunsjernen på dansk bord fort, river vi den ned, og giver den engelske rætja tilbage til den bunkerlov, hvor han hører hjemme. Gedehed med stigende forbavselser hørte på hinduens tale. At der trændt om i kolonien herrsgede stor udvillige mod britterne, men at den kunne stige til ligefrem oprør, havde han ikke tænkt sig. Hinduens ord denne trofaste hendgivenhed for en nation, som de nu i over 200 år havde været knyttet til rørte ham dybt. Han bødede sig for ham, med arm over kors og svaret. Gamle sandrig, hederlige olding, og i emænd fra trænkebar, til Arli, og på et jar. Han kanker, og mit hjerte græder med æders. Men hvad mit landskonge har besluttet i sit råde, strafast, som det var bestemt at brære mig selv. Intet er i stand til at forandre det. Gå hjem, og hold i det rolige, vær i sin hytte. De i fermer begå en stor dorskab, kan myggen sparke til elefantens fod, og kan sky en befale vinden, som jager den. Gå hjem, og henske se på, at drave deres svær, og der vil ikke blive liv, men kun lige tilbage i æders hytte. Jeg har talet, og bedre bræd mig at være med æder. De mørke hinduer stod et øjeblik tavse, så både de sig alle dybt med jorden, og i det de rejste sig, brød klage i sanden, vild og skerende frem, som et kor ombålets flammer. På ett tegn fra sandrig, hilste de til afsked, og over det vide sand, gru de mørkeskigelser, sovens og fortvivelsens melodi. Men oppe fra flavbatteriet, ledt på ens glasens klingten, har et mægtigt kor brødlet ud i den stille natt. Så tilkommer mig med rette, et fortræffeligt monument, som man over mig skal sætte, til det har jeg velfra tjent, med den gravskrift oven over, som skal sættes på latin, under denne tøne, sover et fordruckens vin. Den unge løjtenand, så med et udtrykker dybt fagt, op mod fortet. Så ventet han sig mod sin mørke tjenere, og sagde, ja, Samantha, den gravskrift passer. Mine kære landsmænd, er nogen store bester. Ark herre, det må I ikke sige, svarede Samantha. Ingen må kaste skarren på det folk, hvor til han hører, og de danske har altid vede gode, mod også fattige hinduer. Med et rask tag lyssnede han sin dolk, og ragtede hinduen, og sagde, tage den Samantha, ja, behøver den ikke mere, dine landsmænd vil se fladet færlig i fred. På tak herre, robte Samantha, og greb knælende den dolk, hvorpå det danske våben funglede. Større gave kunne du ikke gi mig. Den næste dag strømmede alle, unge og gamle, mænd og kvinder og børn, fra de snevårsmusik yder, under Fortes vide mure. Fra flåbatteriet vejret, Dannebro lyster let, smældende med sine speciflige, i den brise, som det nu hadde gjort i over 200 år. Men nede i Fortesgård, var der alvor i Vært Træk, urokkelige stod de trankebarske sepøjer, i deres røde trøjer, langs Fortes vide mure, med deres danske borgerchakoder, og indiske tøffler, dannede de en krald modsætning, til de lette engelske marinesoldater, Fortes store portfløje åbnede sig. De to guvernøer trøtte frem mellem rækkerne, geværende presenteret, radifikationen oplejstes, og i det den danske guvernø overrakte den engelske Fortes nøgler, klang tonerne af, kon Kristian stod hver høj en mast, udover forsamlingen. Da den sidste genlid kastede sted bag, fra Fortes mure, faldt ét skud, så ét til, og under saluten fjerede fladet langsomt ned, ombølge af videgrudtåger, ægge kampens, ægge sejerns. Uden for fortetlød klagesan, den tonede uhyggelig højt, blev villere og villere. Da vinkede den engelske guvernøer, en trommevirld bullerede løs, marinesoldaterne trækker op på flau-batteriet, kanonerne tortenede på ny, grudråen virvlede i ve'er, og menneske ve'erne rystede i gamle sepøjers hænder, fløj Britanniens mange farvede hans flage til vers. Hallen var sluttet, trænkebar og solgt. Se på aftenen sat den danske guvernøer alene på sin veranda, og stiger ud mod skibene, som havde trægt med at tage de sidste kasser og kister om bord. Bordet foregnede ham flød med dokumenter og protokoller, og på en af disselået syldkors i Dannebro's rødvide bond. Hans blik faldt på det, det havde han da rent glemt. Han ringede, og så er man sig Chandra tråd en. Han boede så dybt i det guvernøren, rejste sig, og gik hen imod ham. Se der, min konge har givet mig dette heders tegn, og befalede mig og giv det til den mand, der har tjent dig spist. Denne mand er du, så man sig Chandra. Hinduden boede sig endnu dybere, men i det han rejste så gjorde han en afværvende bevægelse. Han så lige frem for skrækket ud. – Hvad skal de sige, spurgte guvernøren Barsch? – Ak herre, jeg tør ikke bære det. – Bare man vil vredes på mig, svarede så mand så ydemy. – Ja, jeg tænkte det jo nok, men i Danmark har man ikke tænkt dig på. – Nå, det var jo kedeligt. – Er der ellers noget du ønsker, der er så mand så tal? – Tør jeg tale frit her, spurgte Hinduden med tendrene øjne? – Ja, visst tør du så. – Nå, men skynd dig lidt, jeg har meget travlt i aften. – Ak herre, jeg ved ikke, hvor ledes jeg skal bide. – Jeg tør nebetinke det, og endnu mindre sige det højt, stammede Samantha. – Så visk mig det for porker, men lad det få en ende med disse mange næraktige omsvøb. – Nå, hvad vil du, uden med sproget? – Samantha læser sine leper til guvernørens øger, og visker noget med et udtryk som et barn, der venter at få nej. – Nippe havde guvernøren hørt de første år før han heftigt udbrud. – Men er du pinne galt, Samantha? – Hvor tør du bide om det? – De er jo ikke mit. – Ak herre, svarede Hinduden, og foldede hælderne. – Giv mig det, nu bryder jo ingen, som i er derom. – Guvernøren stod et øjeblik tvivlråde, men da han så Hindudens mørke bedende øjne vile på sig, med et næsten fortvivl udtryk, sagde han. – Hør mig, Samantha, hvad du her har sagt, har jeg ikke hørt. – Jeg har glemt det, forstår du? – Jeg giver dig det ikke, fordi jeg ikke kan, men skulle det blive borte, forsvinde? – Nå, så skal jeg ikke spørge dig om, og når jeg ikke spørger, spørger ingen. – Tak, oh herre, det er mere end mit liv. – Aldrig skal det vige fremme, jubelede Samantha, og var i et spring ud af verandagen. – Lører lige børn, disse Hindud, mummelede Guvernøren. – Gud må vide, hvad han vil med det. – Da skibende næste morgen lette, var stranden sort af Hindudmænd og kvinder, som ville sige det danske de sidste forvælde. – Langt ude i brenningen stod på en fremragende sten, en høj slang Hindud, og viftede med sin vide turban, som han havde rolet op som et slør. – Det var Samantha Chandra, givede Soham, viftede igen, og tænkte det, at det var for sidste gang. – Så gik ordene, mange år, hind ved 30. – Den unge Løjtland var nu kommandør. – Trænke bare livet en række mindre, så Samantha Chandra, en halvt forglæmt skykke i disse. – En skykke, som kommandøren ikke tænkte på, da fra gaden Dannebro løvede ind på sinke på hos ræde, hilsid af kanonskud, og omsværmet af de infødtesbåde. – Der var en ropen og skrien, en træksel, som ned ved havnen, som næsten forhindrede kommandørens palanquin i at komme frem, da han op af formiddagen havde ladet så ro i land for at hilse på den danske konsul. – Og op i den store halskade, hvor de vide palaslinende købmannshuse lå, blev trængslen næsten været. – Palanquin stansede svært øjeblik, og utolmodig sprang kommandøren ud, for at fortsætte var indtil fods. – Men det var om muligt endnu vanskeligere. – Kære, forspændte med oxer, vågne med afsler, lasstraver og okulier tummledes mellem hverandre, og tvang ham ind i en bred sidegade, hvor de grønne, af slankes søgler borne verandære, omsluttede sig prægtige haver med duftende blomster. – Det var de rige indiske købmannshalskvarter, han var kommet ind i. – Kommandøren fuldt en af de lange skyggefulde alejer, er i biskus og mangotræer, og stansede vind forgyld gitterbord for at orientere sig. – Da rørte en ved hans arm, han ventes om, og fåran ham stod en høj mørk hindu i sin vide musulins kafkan, og med et skæg der næsten nåede til bæltet. – På hovedet bar han en hvid og rød silketurban med ivevede gulblomster. – Kænder du mig, spurte han med en blidstemme? – Nej, svarede kommandøren forundret. – Jeg kænder Edder ikke. – Så er din hukom til kort som den danske sommer, sagde hinduen med et søgmodigt smil. – Og koldt er dit Edder mod mit du. – Men hvem er du da, spurte kommandøren forvirret, mens han i tankerne gennemløb alle dine navne, han kendte fra sine ændiske ture. – Vil du vide det, så ver' min gest til solen synker. – Et navn er kun en klang, det er dine rendringer ved vækket, så siger du navnet selv. – Han skrede langsomt foran sin gest, som fulder for bagselse fulde efter. – En skyggefuld levgang gennem en atropiske pragtblomster opfyldt havet, fyrte op til en kødelig marmer veranda, hvor et springvand plaskede i en mægtig kåde med at koste bar på fyr. – To sorte genere kom ud og gjorde deres salam i dybe bøjninger, bør stød støvet og kom af dørens føder, og fyrte ham gennem en række af værelser, hvor persiske tæpper, indiske muslimer og kinesiske silke dannede baggrunden for opsatse, af Seilands søllindlagte salletræ, der bare indiske våben og gylne guvedbilleder fra Bangkoks pagoder. – Kender du mig nu, spurte hinduen af dig? – Nej, svarade komandøren, jeg ved ikke, hvem du er, men simre det, uvisheden er mig pinlig, sige det, eller jeg forleder dit hus. – Du skal sige, det sagde hinduen roligt, her kender du mig ikke, men følg med, så vil du kende mig. – De gik i atr gennem en række praktfulde sale, den sidste endte med et ganske simpelt forhæng af Bambustrævler, hinduen sluttet til side, og de trådte ind i et lavt firkant rum. – En forslittvast køj, hanget i et par rustne jernkroge under loftet, væggene var halvmåkne rør, over en træstol, hanget en kuldsæk og et par snagsede lastdragersegler, på en skibskistelån dolk, vil skeet var omhyggelig svøbt i et stykke gammelt foreskind, og på en grå ved døren skinet et rødt skuldergehæng, indvirket med søl. – Kender du den, spurgte hinduen, og dro dolken ud af sin hyldstad? – Samanta chandra! – Nej, lever du endnu, ropte komandøren, men hvordan i alverden, hvor ledes er du kommet her? – Brahmer har ført mig at underlige veje, svaret samanta, her står vi ved vandringens begyndelse. – Din hytte for trænkebar, så er jeg kommet døren, men hvorfor har du lavet dette indrette så ledes? – Fordi rige dom afler overmod, overmod hovmod, og hovmod et hårdt hjerte. – Alle i Singapore ved, at jeg holder også kulvehavnen som kule, da jeg kommer til, og alle ved, at jeg nu holder handel på siom i min hånd. – Men stuntom, husker jeg selv kun det sidste, og derfor er dette indrette så ledes. – Her bliver mit hjerte blødt for Brahmer, og jeg er bedre, når jeg går ud, end da jeg tråd en. – Men hvorfor får du trænkebar, som du elskede så højt, burde kommet døren? – Kom og se, svaret samanta, og du ved forstå mig. – Er der vandret i tabak genn den samme række pragtværelser? – En til distanset får en massiv dør, hvis kunstigt forarbejde lås, brægte kommet døren på den tanke, at de stod ved indgangen til den rige købmands skatkammer. – Samanta tog en nøgle frem af sin kafkan, åbne den svære dør og sage, aldrig har nogens hånd uden min rørt for denne lås. – Men du skal se, hvad den gemmer. – Selv mine venner ved det ikke. – I et højt velved rum, betrukket med farveri i museliner, stod en rit udskåd kiste under en indisk balterkin. – Samanta åbne låsen med en nøgle, som han bare på sit brøst, og i det han lyftede det tunge lå i været, sagde han. – Her ser du, hvad der drevmer bort fra hytten til Sinka Burs palasser. – Danne bro, og op det kommende døren forbautet, i det han prøvede og lyftede fligene, at årlås blev flag i været. – Ja, Danne bro, det gamle smukke flag, som alle trænkebarsmænd og kvinder grad over, da det faldt. – Tid vidt kommer derover. – Det er det af flaget fra Danseborg fort. – Jeg estrøjte den sidste aften, – jeg tog det, – jeg har måtte lide meget derfor. – Bravo, som anter, udbrød kommende døren, og knudet han sånd. – Lid alle mine landsmænd, – tænkte som du. – De sagde, at jeg havde stjole det, midt blev som anter med lav stemme, – men det er ikke sant. – Jeg stjælte ikke. – Jeg tog det, – fordi guvernøren sagde, at ingen ville spørge dig om. – Men englerne spurte, – de ville have det, hængede op i Fortess Arsenal, – og nej, kommet over. – De fik det ikke. – De kastede mig i fængsel. – De pisket mig. – Men de fik det ikke. – Jeg flygtede med det. – Jeg kom til Singapore med det. – Jeg havde det i min hytte, – da jeg som kugelig låset kål i havnen. – Og nu skal det ligge der, – til den dag kommer, da det er, der kan hejses fra alle trænkebarsmænd, – som var min, som elsker Danmark. – Ax, så mand så, svarede kommandøren. – Den dag vil du aldrig se. – Danmark er blevet meget mindre, siden fladedfaldt fra dansk bor på trænkebarsdrand. – Nu vil, svarede så mand så bedrøvede. – Så skal mit lege med hyldestere i, når jeg skal bæres på bolet. – Hvad jeg har elsket højst i livet, skal i døden følge mig til Brahma og hans evigstjerner. – Slut på, da fladedfaldt, – er Wilhelm Bergsø. – Denne indlesning er Christopher Hulstahl. – Lydbog.com – Da jeg alki gårner. – Det er der LibriVox-inspilling. – Alle LibriVox-inspillinger er offentlige egendom. – Få yderligere information eller for at melde dig som frivillig. – Kontakt LibriVox.org – Da jeg alki gårner. – Lydbog efter novelle er Wilhelm Bergsø. – Fra boetiske skrifter. – 1893. – Indlæst er Christopher Hulstahl. – Lydbog.com – 2007. – Mars var kommet. – Ikke den gamle romantiske herre i Forrestracht, og med vial på Kedtibrystet. – Nej, en ro, realistisk stormende Mars. – Kylende Havlnes confetti, som var man midt i februarens karnevalg. – Der lå snig i luften og tøvede isflæers kule henover Østersøens vandet. – Må jeg sige? – Ja. – Må jeg sige? – Må jeg sige? – Må jeg sige? – Må jeg sige? – Må jeg sige? – Må jeg sige? – Må jeg sige? – Må jeg sige? – Må jeg sige? – Må jeg sige? – Må jeg sige? – M En stivsød vest, farret flærende mod nord, malet dem i stumboer stykker, løstede dem til skum, og virvlede dem så henover de vældige bølgers toppe, som sne over stadig skiftende bjergerykke. I lange regder rullede bølgerne ustansligt fremad, indtede hemmet deres fart. Med stedsestigende haste gik det vilde tog mod nordøst, til det nåedebåndholm, der som en kæmpe fangede de frodende bølger i sine arme. Ja, den natto, der er dyst mellem hav og land, som nok var ved at skue. Fra dure og en sand, til klipperne ved vang, stod havet snart i hvide brændinger indover land, snart i tortenbrævnes brød, opover granittens mur, og i jons kapel blev der spillet et årl, som brugste langt ud over havet, hvor sejlene fløjede sted, som æder fuldende stun under klippen. Men så snart man kom op under snovebæk fiskerlæge, låde stormen af. Søen glattede sine bryn, og fra Gudhjem til Sandvig lå havet næsten som et spejl, dybt inde under de høje mørkeskere. Først langt udevis det tænder. Men oppe over land hørte man då stormens skarpe vin, når den i stærke stød kom fargene ned igennem ådalende, hvis nøjne birke nejede sig som foran konge. I allige by var dagens travlighed endt. Stor havde den vel ikke været, men aftenvilen var då lige kær for de trætteste enhukkerer, de møde i verftarbejder, som i små klynger sygte hjemad langst i ellersøde gader. Nede ved havnen, der som et firkantet bæsæng, afsprængte kranittens hårdbund, herskedet vist røger. De var tirsdag aften, men ventede jahl fra Nægshø, og i en lille by er et lille skibs ankomst en stor begivenhed, som nok formår at samle en snits mennesker på molen. Og så mange var der vel om trændt, lastdrager, passagerer, og så den eventlige flok af dem, der skal sige forvæld, og dem, som vil se andre rejse. Det var jævne dagligdagsfolk, landbrugere, hans rejsne, sygemænd. Touristerne strøm var endnu ikke veltet ind over øen. Dertil var man for tidlig i våren. Man skrev den 4. mart 1890, og først med pintesolen kom de fremmede dravne, og dog var der i denne skarre, som fra molen stiger ud over vandet, en som åbenbart ikke var hjemmefødning, men ført, som Bon Holmonde kalder det, en høj kraftig skikkelse, solbrand på hænder og i ansigtet, iført en mørkeblå sygemandsuniform, hvis armstriper og skulderstjerner viste, at han måtte være kaptein på et af de store kafardifartøjer, der går på langfart til Kina eller Øst-Indien. Han var åbenbart ikke kendt af byen, tjærligt så efter ham, men ingen talte til ham. I utildes fremmede bog stod han som kaptein Lykke fra London. Det var det hele, all ingen visste om ham. Han gik med langsomme sindigskridt, langsmolens bollverk, spejtet ud over havet, som var han om bord på sit fregatskib. Mørket faldt tættere og tættere, men ude på søen, langt ude, tændtes den ene lanterne efter den anden, tegn på, at værdet var hårdt, og at mannen sejler ønsket at redde stortnader ude i levn og kysten, fremfor at våge sig ud i hammervandet så rolig i bølger. På havnemolens vejrede lykterne frem og tilbage, og når deres skiftene blink faldt henover hans solbrande værslagende ansigt, vistede dette en viss nervøs urog, et spændt udtryk, som havde han ventet længe, og begyndte at trættes. Han kommer nok ikke henkastet han i forbi-gående til en fisker, som lige havde fortåret sin både. Da har jeg sku aldrig set den dag, hvor Davidsen ikke kom, svejrede fiskeren mut. Men det blev ravende mørkt, han skulle være her for en time siden, hvor bliver han af. Ved jeg det ikke, han tager rimeligvis kreaturombror i nekse, og så var det altid lidt længere, for Svin er nu så uremelig at få ombror her kaptegn, og fiskeren gik med et smørre grim, som troede han, at han havde sagt noget vigtigt. Lykke sat så overskrivs bunden for tøjningspil, tendens i gar om umlede. Sejle med Svin, for i forst sat han. Så der lød en damppibeskærende vin ude fra Søen, og et par lanterner lysede tæt under land. Der svejdes med et halv uge fra molen, og til lykke lød et varskog, som min fart fik ham væk fra fortøjningspilen. Der fuldte et nyt brøvlig dampfløjden. Folkene tørnede sammen forud på molen, og i et tætte mørkesvingede jarl, inden det snævre havne løb, med en præcision, som fik lykke til at udbryde. Brydlige ant, det kunne jeg skulle ikke gøre ham efter. Bakket lag, lød en simme anstemme fra Kommando Broen, for tøjningerne hivs i land, og snart efter lå jarl støtte op mod bollverket. Landingen satte til, og passagerne begyndte at gå om bord med deres bagage. Lykke gav sig ud tid. Han mønstredskibet med en kænermine, mens hans blik strebte at opfare den kapitalende skikkeelse. Men Kommando Broen var tom. Kun styrmanden stod ved landingen med en lykke og tåd mod billetter. Må er kapitalens både lykke. For ude, lød de lakoniske svar. Lykke gik om bord, og framlede sig frem hende over skibet. Der var ikke store bekvæmligheder, og dækket var allerede stærkt belæmmet med laksekass og sildekurve, os de stabler og smør i fjæringer. Det lignede næsten et flyttedagslæs. For ude, lød grønten af svil, blandet med gennentrængende hyl, og over hele dækket lå en atmosfære af svinesnavs, rødde sib og gammel ost, som var alt andet og betidelig. Lykke raved rundt mellem alt dette med en mine, som tydeligt viste, at Sli var han ikke vant til på sin pyntelige kinafare. Hvor fanden er kapitalen Robb, da han nu tålmodig? En matrus pegede hen mod et luk af ved maskinen, hvorfra at svagt lys trænkte ud på den på klemstående dør. Sætgen et hul, mumlede Lykke og rev døren op. Ved lille bord sad med ryggen mod den indtrædende, en kraftigt bygget mand, bøget over bøger og papir. Han var så for dybt i disse, at han slet ikke lavede mærke til Lykke før denne robte. – Davidsen, da fod han op med et udrop, ragt det begge armet ud imod ham og skrej. – Er det dig? Du er jo druknet. – Nå, og du også læst mig død, burde Lykke med et smil. Det er for bannet i bladet. De kan ikke en gang lave en gå ærlig til bunds, når nærvedskyder ingen har. – Men du er dog for list. – Ja, vel. Den vej må vi jo aldrig en gang imellem. – Det var i sommer? – Ja, lad mig nu se, svarede Lykke. – Det var, ja, det var, øh, biligt. – Det var natten til den femte marts, nede under Malacca. – Så er det akkurat et år siden, opbredt Davidsen. – Hvor tiden dog går? – Jeg synes, det var i sommer. – Nej, det var den fire marts, svarede Lykke. – Nu husker jeg det tydeligt, vi lå og drev med alt oppe for en sløjkugling og omløbende vind. Glaset faldt et par tommer, og inden vi vidste af det, kom der et kast så topsaraldende røg. – Jeg kan ordre til at bjerge, men det var for sent. – Cyklonerne kom over os som en tiere, frigaten gik rundt, og vi hang i rejsningen til det blev dag. – Så blev vi fisket op af nogenle forbandet malagiske pirater, som hun sidder os værre end dyr og havde nær slagtet os. – Vi må trække om med det med et par måneder, inden vi fik os købt løs. – Derfor hedte så, at hele besætningen var druk ned. – Miste du mange folk? – Ja, sagde Lykke alvorlig. – Jeg mistede mange. – Og hvad der piner mig mest, er, at jeg den aften ikke kan ordre til at bjerge før byen kom. – Ser du, vi havde fået en styrmand om bord, så er den en rigtig vigtig mager. – Man forresten en flink gut. – Hver gang jeg var i fermergi en kommando, kom han og spurte. – Synes kapterien ente, at vi skulle gøre dit eller dat. – Altid netop det, jeg lige tænkte på at gøre. – I begyndsen sagde jeg jo, for det var rigtigt hvad han spurte om, men folkene lavede mærket dig til. – De begyndte at grine og troede, at jeg var et fe, fordi jeg var så meget yngre end han. – De visste jo ikke, at han tog kommandoen ud af munden på mig. – Så kom han også den aften og spurte. – Synes kapterien ente, at vi skulle bjerge, det bliver så tygtig læ. – Jeg ville have bjerget, for jeg havde set glassefale, men så blev jeg så tortenende galt, at jeg svarede. – Lad stå. – Lad stå. – Lad stå. – Lad stå. – Lad stå. – Lad stå. – Lad stå. – Lad stå. – Lad stå. – Lad stå. – Lad stå. – Lad stå. – Lad stå – Lad stå. – Lad stå. – Lad siste jeg ikke sådan, at er helvede til. – Det skulle jeg ikke have sagt, men han skulle have holdt sine mån gik han tilbunget, ja svarede løge. – Der blev en pause, under hvilken Davidsen med et diltagende blik betragte sine venst alvorlige ansigt, så sagde han, man skal altid følge fornuftige rod. – Det var du ret i, svarede Lykke, men man kan ikke lade sig komandere af sin styrmand. – Og dog, når, lad os ikke tænke mere dig på. – Du kommer fra Nægtsø. – Nej, fra Gudhjem, svarede Davidsen. – Vi tog sild om bord der. – Det synkede os en time i sted. – Det er et vanskeligt farvand. – Syns du ikke, det var klogst at lægge natten her? – Det bliver et forrygende værd til natten. – Jeg kommer lige op fra Hammerfyret. – Det blæser hårdt op. – Ja, det er og kugler det altid. – Man stormen er ikke værd, end jeg har haft den sammen manden en gang, og Jarl er et stødt skib. – Det giver sig ikke for så lidt. – Ja, men det er et lille skib, så jeg lykker, og det er en lille far du er i gamle vind. – Lidt hvorfor jeg kommer? – Nej. – Jeg har et tilbud at gøre dig. – Min redder i London har fået et nyt skib. – Et stolt fartrøj. – Lise er godt som mit. – Han søger en dygtig kaptein, og har overladt mig at finde ham. – Gå med til London, så far vi sammen, og det bliver ikke med svin og rød og sild, men med tilgetøjer og tig, og så med ti gange så meget, som du tjener på dine småvandsture. – Nå, hvad siger du til det? – Jeg siger tak, mens varer nej. – Jeg kan ikke. – Hvad skal det betyde? – Hvorfor ikke? – Spur det lykke. – Fordi jeg er tilfreds med hvad jeg har. – Åh, med hvad du har. – Mit selskabstilid, svarer Davidson, mine landsmændsagtelse og min hustruskærlighed, det giver jeg ikke bort fra tusinde pun. – Ikke fra tusinde til. – Ja, tænkte jeg det ikke nok, så jeg lykket. – Du er en underlig fyr. – Du stikker ikke op for noget, når du har foden på dæk, men til lands er du så underlig spag. – Du mangler af gerighed. – Men du lader nøjes med dette daglig dag smopjaskeri. – Du, som stolt kunne føre en fregat på langfart under Kina. – Ja, og som mulig få en styrmand, som sagde syneskaptegningen indte. – Nej, hør lykke, lad ved at også blive ved sin list. – Du, ung, agerer jeg ved frem. – Jeg er glad ved, hvad jeg har. – Du søger lykken, og jeg er fredd. – Der står i min måde salme på et gammelt vers. – Hvor der er kærlighed, der er fred. – Hvor der er fred, der er glæde. – Hvor der er glæde. – Hvor der er glæde, er herren med. – Hvor han er, er ingen såg til stede. – Det er min livsmoral. – Den er nok noget gammeldags, det ved jeg nok. – Men vi er heller ikke rigtig med her på Bornholm. – Nej, det kan jeg mærke, sagde lykke kort. – Er du bange for cyklunerne? – Snak, du kender mig alt for godt til. – Et stormsted fra land afbrudt den talende. – Det kastede sig med et susende vin henover Allinges lavetage. – Fikk en skålsten til at ramle ned, – og fort så i fagende fart udover havnen, – hvor det endte som en vilhylende jæl skålsten, – samtidig med, at det kastede en sky af støv og grus henover dækket. – Hun kugler op, sagde Davidson tørt. – Jeg kan vide, om de i aften går ud for rønne. – Lad os gå op og høre ad for at slå lykke. – Der er jo ikke så langt til telegrafkontoret. – Nej, lad stivere den løbe, – og kom så ned i min kahyt, – så drikker vi et glas på fælle repet. – Som du vil, – men var jeg i dit sted, blev jeg lækkende over. – Det var jo et rigtt psyklon stød, der der kom. – Og du kan ikke regne med de kaster op fra land, sagde Davidson. – De kommer altid som blæst ud af en trompet. – Jeg går ikke ud og ruten før himlen falder ned, – og den hænger dog endnu. – Det gør den sageløkke, – men jeg går ikke ud den fire marts. – Det var mig en ulykkelig dag. – Jeg vil heller ikke have dig om bord, – og jeg vil ikke have dig i dagens ansigt. – Kom nu ned og skylde grillerne bort med en totti. – I morgen sejler vi igen. – I aften vil vi drikke. – Kan du huske den fra vores unge dage? – Det var en lyst i tid. – Captain Davidson's kahyt var ikke stor, – men den var lun og hyggelig. – Alt var så bone og blankt. – Mæsinglampen under luftet kastede glanslys – hen af det skinnende marhonibor, – hvor kocken serverede tottien, – som fyldte det lille rum med en fint duft – Lykke strakte sig mal i din lille sofa, – tendens i går, og sade i det, han så somkring. – Du har det noget knepende her. – Og har plads nok til mig og mine bøger, – mere behøv, hvad jeg ikke, svarede Davidson. – Lykke kastede et onsfraverende blik – hen imod et lilleskab, – bagvis glas dører, man så nogle bøger. – Er det hele dit bibliotek, spurte han. – Det er ikke stort. – Stort nok til mig. – Det er tid til at læse udenom søndagen. – Hvad er det, du har stående? – Det er den Bibel, jeg fik til min konfirmation, – min mod og salmebog, og så... – Og så den der spurte Lykke. – Hvad er det for en på stil? – Åh, det er ingen på stil. – Det er en roman, svarede Davidson. – Nå, så har du dog ikke glemt dine ungdoms bedrifter, – så lykke lene. – Kan du huske, hvor du svermede for? – Hvad fanden var det nu den hed? – Den havde sådan et nedert drægtigt navn. – Fra Piazza del popolo, svarede Davidson. – Ja, netop. – Du havde den med under bordet på styrmanskolen, så jeg lykke. – Det er netop den, som står der. – Jeg tror, jeg har læst den femten gange. – Det mest er, den kan jeg udenad. – Kan du ikke huske den? – Åh, jo, jeg har læst den en gang for mange år siden. – Men huske noget, at den kan jeg ikke. – Der var nogle kønne værsiden, synes jeg. – Ja, netop sager Davidson, Ivrik. – Det var der. – Hør, Simer, fortsætter han pludselig alvorlig. – Moral kan det dog komme, at mens man glemmer de fleste dækte, – så kan der være et, som så forunderligt nye sig fast i ensi og rendring, – at man ikke på nogen måde kan blive det kvitt. – Man kan ikke glemme det, selvom man vil. – Åh, det ved jeg ikke, svarede Lykke, – og Nippet ville behagelig til sin totti. – Jeg glemmer dem sgu altid. – Hvers kan jeg aldrig huske. – Jeg tror, så er Davidson tankefuld, – at der er en himmelig forbindelse mellem dækterne, – deres værker, og så de enkelte mennesker. – Når det er lykkedes en dækter på sin individuelle måde – at sige eller skildre noget, som kommer lige fra det eneste han sjæl, – og så det det dækt kommer til en, som har tænkt, følt, – eller er nok gennemlevet netop det samme, som dækteren har givet udtryk for, – ligesom løsere ens bundende tanker, så er det, at hans ord slår ned sig med lygen, – og den, der rammer, så er det, glemmer dem aldrig. – Ja, det kan sgu gerne være, sade Lykke, rejste sig, – og tænkte sin sige gar ved lampen. – Og så den et dækt, er der netop i den bog, – fortagte Davidson. – Som betyder, pinede mig næsten. – Jeg kan vone i midte på leberne midt om natten, – og mangen en gang, når jeg står på kommandobrogen, – ved at kan være, hvordan det vil, – får jeg det i tankerne, så jeg måske sige det højt for mig selv. – Er det dog ikke underligt? – Og jo, jeg vil snart kalde det sygeligt, sade Lykke. – Sæt en grinaktig melodie på det, så går det vidst snart over. – Nej, jeg er ikke med på grinet, sade Davidson. – Det har vi, det er sværere for meget af endnu omstunder. – Det dækt, er for mig en heligdom, og jeg holder det som en salme. – Hvad er det da for, at mærke hver dit dækt, spurte Lykke, – og ragt hånden hen mod nøglen i boskabet? – Du behøver ikke at lukke op, – – jeg kan det jo ude i nat, – – når så kom midte. – Davidson holdt et øjeblik inde, så søg han. – Det er det dækt, som den unge sygmand sender til Hine, – til hvem han arbejde for gavis. – Det er hans forvæld. – Der er nået så ved modigt, der i, – – og han lene sig tilbage mod sofaen, i det han reciterede. – Jeg beder, der ikke om rosen på dit brøst, – og jeg heler om en lokker dit hår. – Til rosen vil falde med som blomsterne i høst, – og lokkernes glansbil forgår. – Jeg beder dig, jeg heler, om den pærele tunge snor, – der snor så lige en snor om din hånd. – Tivile, du mig fange, du kende det valgde ord, – der bandt mig med stærke og bond. – Nej, skænk! – Davidson ansigt, annet så pludselig det tlapped, – for ålderligt oddsfraverende udtryk. – Han stigede med halvåben mund stift ud i rummet, – og tog sig til panden. – Hvad er det, spurte Lykke? – Mærk værtigt, i dette øjeblik er det mig ikke muligt at huske, hvad der kommer, – og jeg har dog kunnet de værs som mit fadervor. – Kan du ikke huske det? – Lykke havde rejst sig, og så han så aldeles oddsfraverende ud, – men det er en helt anden grund. – Han, som havde læst dette digt for år tilbage, – som aldrig havde tænkt på det. – Han, som altid glemte værs, – han huskede nu i dette øjeblik ikke alene de følgerne, – men også de omstændigheder, hvorunder han havde læst dem. – Det var som om Davidsens ukommelse, – pludselig ved en art tankelesning, – og blev en overført på ham, – og han følte sig underlig ulykkelig, derved. – Nej, svarede han kort, – jeg husker aldrig så den noget, – men det er dog for galt udbrød Davidsen, – og rev bo skabet op, – nu må jeg vide, hvad der står, – eller spekulerer jeg mig galt over, – i det samme blik er hytstøren lukket op. – Det var Steve Arden med det vintende telegram for rønne. – Davidsen gjorde en halv vinding, – snarpe ud hurtigt telegrammet, – og ragte det til lykke. – Denne åbnede det, – og udbrød med uforstilt klæde, – han blev liggende. – Så går jeg, sagde Davidsen, – og begyndte at bladre i bogen. – Gamle vint bad lykke, – med slet dult uro, – synes du ikke. – Ser du syner, – afbrød Davidsen ham og lo, – nu vil du nok være min styrmand. – Nej, men jeg, – dør at give gatter op, – styrmand viste sig, – og tog til huvel og melde, – klar til afgang her, Kaptein. – Vælsvaret, Davidsen, – og bladret hastigde i bogen. – Nå, – jeg finder det ikke, – men jeg kommer vel på det en gang, – og ræk mig oljetåget. – Tak, det bliver en kold nat. – Der blev hevet og hale, – studet og trampet ope på dykke, – den sidste post, – og den sidste kuffot, – langet som bord. – Lagerne søgte frysende lævn og skorstenen, – ved sorte røjbølger, – stod som et sørgeflur udover søen, – og det flængede sig i stumper, – og virvlede sport i mørket. – Så lød skipsklokken træde i gang, – damtpippen udsendte sit brød, – og med en underlig beklemt følelse – gik lykke som sidste mand over landingen, – der rullede sport efter ham. – Han stilte sig tæt op til bollverket, – og ropte et forvel. – Der kom ind til svar. – Kastel også sagt, – lad gå, – skruen giv også sine første slag. – Lykke bollede sig ud over bollverket, – mod vesten bølgerne brugsne skuldbyd op. – Skipet begyndte at glide ud fra det, – da sprang Davidsen pludselig ud – på det yderste af kommandobrogen, – slog knips med fingrene i luften, – og ropte til ham. – Nu har jeg det. – Nej, skæng mig blotten tanke, – når dagen brødder frem, – et stille suk i skomringens fred, – en tor og blank perle, – i falder skifter hjem, – og senkes under havbølger ned. – De tanker og torre – af evighedens guld, – en skjærlis ride om herren og skav, – og aldrig ved de falme – og lækkes under mul, – men spiger som blomster på min grav. – For velskrej lykke, – og gaser instinkt med at citere – Løbelangs bollverket, – som ville han følge det sejlende skib, – så snubbede han over en trosse, – faldt, og da han etter rejste sig, – så han jarl, hyldet i røg skyer, – stod ud af havnegabet – under damppibens vinende lød. – Han drev langsomt op – af allige små, slet opløgste gader, – kom forbi kirken, – og vedblev at gå lige fremved. – Der var så stille her, synes han, – så ene klemt, han måtte op – på højderne for at trække luft, – men da han noget etter op, – slog stormen ham i møde med utstanselig kraft, – støv og granitgros fø ham i ansigtet, – og han måtte vinde om – og gå ned af bakken igen. – Han sygte tilbage til hotellet. – I gæstestuen satte der et par pranger – og spillede sjavs. – I andre stuer blev der drunget totti – og prattet politik. – Han bladeret tankeløs i et par eviser, – for langt i sin regning og gik op. – Der var koldt og uhyggeligt i den skumløde stue, – kakkelånen røg, – vindt tude i skorstenen, – og hver gang et stormsted jo hen overtagende, – ragt af ånden tunge – og sende den kvælende røg henover stuen. – Han ringede på pin, – figilen rager ud, – og gik ærgerligt til sengs. – Lægnerne var klamme, – blev og hyle, – og det blæste ind fra vinduerne. – Han synes det var umuligt at sove, – frem og tilbage kastede han sig i den ubekvæmme seng, – endelig faldt han til ro. – Han var ad og bor i sin frigat, – skibet slængere og dogen på de lange døninger, – alle sejlade han ope, – der lå mørke sky og ude i horisonten, – luften var kvalg, – et matlyn glimtede ære til i det fjerne, – så hørte han listene trin, – så et kendt ansigt – og en kendt stemesborte, – synes kapteinen endte, – der lød en susende hyl, – en tom masse viltede ind over ham, – han synes af hans sang farvene dybt, – ved et angstrop vågnet han, – sprang ud af sengen, – åbnet vindu, – åndet dybt ud i nattens iskolle – fra friskende luft, – igente gamle marrigt mumlet han, – nu skidt der hvis den ulykket, – og det gjorde der, – jahl venter aldrig tilbage. – Slut på, – da jahl gik under, – af vilheden Bergsø, – denne indlesning af Kristoffer Hunstal.