 I dag skal vi høre om arkitektur til børn. Det er et område, som der har været forsket relativt begrænset i. I sidder måske jeg tænker, er der jo masser af diskussion om byggerier til børn, og der er der også, hvis man er i et pædagogiske verden. Men når det kommer til den mere arkitektoniske verden, og når der kommer til spørgsmålet om, hvordan har det udviklet sig over tid, så er det faktisk relativt lidt, at vi ved om det. Den form for arkitekturhistorier skriver, og det er ikke så noget, som man måske vil forvente sig, at det er de store navne, som vi alle kender, altså Arne Jacobsen, og alle hele hans generation, som står for os i forstelinje og byggeri og deres bygninger, som sådan et stort samlede værk. Det er sådan set ikke den type af historie, jeg skriver. Jeg skriver om husene, fordi jeg mener, husene kan fortælle os en hel masse om børn, og om det børneliv, som har været levet, men ikke mindst det børneliv, som voksne har ønsket, at børn skulle leve. Fordi huset materialiserer i murstenene, i måderne vi indredes på, der ligger der en lang række drømme og forventninger, og det er det, der interesserer mig. I dag skal vi så høre om huset, til det jeg har kaldt C-moderende børn. Det er altså børn, der er stadigvæk af børn, der går rundt imellem os, og måske er på vej til at blive unge, eller unge voksne. Det er nemlig huset, der er opført inde for de sidste 15 år, og vi skal især høre om skolebyggeriet, og også en lille smule om, hvad der er sket på daginstitutionsbyggeriet område. Mange af jer, når I ser sådan et møbel, et biblioteksmøbel, som det I ser her, som er tegnet eller udviklet, at Dorte Mandrup er i tegter, til Munchegårds skolen, som er en skole i vanget nord for København, så vil I tænke, jamen, hvad har det dog med skole og gøre? Og mit argument i dag vil så være at sige, at vi er nødt til at anlægge et historisk perspektiv, og dermed mener jeg både et så meget langt historisk perspektiv, men også et lidt kortere og samtidshistorisk perspektiv, hvis vi skal prøve at forstå, hvorfor børn på denne her skole går i skole på strømpeføder. Det gør de jo ikke, fordi, at de, når de går ind på biblioteket, er respekt for bøgernes verden, men de gør det, fordi jeg plottet her er, at man må klatre på biblioteket. Reolerne befinner sig nednå, og man må altså klatre rundt op på biblioteket og sidde der med sin bog eller i sin computer, eller hvad man nu har gang i. Og I kan også se, at der er sådan et mindkrendt vægt til vægtep, som selvfølgelig ikke skal blive beskidt, så derfor går børnene i skole med enten på strømpeføder eller også med sådan nogle blå futter på. Røgker vi over på den anden side af gaden, til en bakkegårdsskolen, så kan I se, at her lejer børnene på taget. Det er jo også, hvis I tænker tilbage på jeres egen skolesid, hvor jeg jo finder utændeligt, at vi skulle få lov til at leje på taget. Og her lejer de jorden af gifte, og samtidig med, I kan se, at der er tale om en tilbygning til en gammel skole fra trædverne. Tar vi ud til ordopsskolen, så har man udviklet en anden type af det man kalder innovative læringsmiljøer, de her såkaldte læserører, hvor det er meningen, at børnene skal krylde sig sammen, og så skal de sidde der og føle sig som en hule og læse i deres bøger eller arbejde med deres computer. Der skal jo ikke meget fantasie, bare til at forestille sig, hvis man bare lukker øjnene og tænker på sin egen skolesid, hvor forskelligt det var. Der var er langt for den her type af skolemøbler, som de fleste af os har vokset op med, og som selvom de måske ikke så ud, som så den to mens poolte fra 1850'erne, så var ideen jo den samme. Vi skulle sidde i nogle årlige arbejdstillinger, lige og mere eller mindre lige retter oppe og ned, men der skulle ikke fittes med noget. Lyset kom fra venstre side, fordi vi skrev jo alle sammen med højerehånd, og der var ikke taget mange individuhel hensyn. Og så den er det jo ikke i dag. I dag er børn jo, hvad hedder det, hans individer i egen ret, med deres egne meninger, og ikke mindst deres egne læringsstile. Og det vil sige, så den nogle klassemiljø, eller klasseværende, som vi har vokset op med, er på vej til at forsvende ud af skolen, til at blive afstattet med læringsmiljøer, og det er det, som jeg lige har vist her nu eksepler på. Nu er det jo sådan, at selvom vi tror, vi ved, hvordan en skole skal se ud, så er det faktisk sådan, at man op igennem historien har arbejdet rigtig meget, med at udvikle forskellige typer af skoler. Man har ikke været sikker på, hvordan en skole skulle se ud. Fordi skolebyggeriet, ligesom alt muligt andet byggeri, afspejler det samfund, vi lever i. Og her ser jeg så et eksempel på sådan en god skoleforslutningen af 1700-tallet, hvor I kan se, at der har gjort meget ud af det, men det er helt tydeligt, at det var respekten for lærdom, der bærer sådan en bygning her, men det er også en bygning, som den tid har synes monomontal og voldsom i landsbyen, men som følge med vores øjne nærmest ligner, noget man måske bedst kunne kalde et duckehus. Da skolerne rykket ind til byen, hvad de gør i anden halvdelen af 1800-tallet, så kommer der ligesom nogle andre dimensioner ind i det her. For nu handler det ligesom ikke så meget bare om, at børn skal lære noget, nu handler det også om, at sikre sig, at denne meget voldsomme indvandring til de store byer, at der kommer styr på det. Og her kan I jo se, at tanken var, at de her skoler skulle synes af noget i landskabet. Det skulle være sådan, at man ikke kunne snusse udenom skolen. Og her kan I se, hvor stor skolen og kirken har været sammenlignet med de lejkaserner, som bliver bygget i baggrunden. Der er ude i ingen diskussion, at skolen er kommet for at blive, for ældrene har at acceptere, at deres børn skal komme i skolen, og derfor er den hegnet ind, så de heller ikke kan stikke af. Og hvorfor var det et problem? Det var jo et problem, fordi forældrene havde brug for børnets arbejdskraft. Og derfor var man nødt til at få signaleret, at børnene skal være i skole i hvert fald halvdelen af dagen. Men til rette lag i undervisningen, så er den så det passede med forældrene at bruge for børnets arbejdskraft, så den nogen låne. Siden hen, på landet var det sådan helt oppe til 18, til 1950'erne, at børn på landet gik kortere tid i skole end i byerne. Og landet landsbyskolens equivalent til den skolekatedral, som I lige så før er så centralskolerne. Og her har I et rigtig godt eksempel, som er Nørre Lønnes centralskole, som er fra cirka 1958-1959, og som er bygget efter alle kunstensregler. Og på det tidspunkt, der var jo ingen parcelhuse omkring skolen, så på den måde kan man sige, at de her nye centralskoler, de kom til at ligge som sådan en slags kæmpehøje i landskabet, og havde egentlig den samme signal, at det drejelskoler eller de kirkelinne skoler 100 år tidligere i byen, nemlig at signalere til bønderne og husmændene, og hvem der ellers boede her i omgivelsen, skolen er kommet for at blive, i bjerne nødt til at afgive deres børn til skolen. Fordi nu var det slut med halvdags skolgang, som man havde mange steder på landet, stadig væk så langt op i tid. Nu skolebørnene går i skole hver dag, og man laver også op til, at de skulle fortsætte ud over de syv klasser, nemlig imellem skolen, og når det er så vigtigt med de her signaler, så er det bl.a. fordi vi i Danmark har undervisningspligt, og det betyder, at i realiteten kan vi alle undervise vores børn, der hjemme, det er der så ikke så mange af os, der gør, men man kunne vælge at gøre det, men der er der ikke noget, derfor er der nødvendigt at lave en eller anden form for kontrol med, hvad der foregår, og sætte nogle standarder, og de her skoler i deres udtryk sætter nogle helt klare standarder for, hvordan den gode barnd om leves, og læring. Senere hen går det hver en hver eller bedre, og det er jo mange, der har begrevet, at vi får forstadsudvikling, og så får vi et meget industrialiseret og regionaliseret byggeri, og vi får nogle skoler, som i modsætning til centralskolen, jeg lige vist jer, på mange måder signalerer selvfølgelighed. Skolen er simpelthen kommet for at blive, der er ikke noget at rafle om, det er en af velfærdsstatens centrale søjler, og man får et meget modaliseret byggeri, som kommer langt hen af vejen på en lastvån. Så man kan på mange måder sige, at den moderne barndom, den kommer ud i landet på en lastbil, fordi de kom jo som sætstykker og besat op uden det store faldbelader. Men, sådan er det jo ikke mere. I dag er der ikke noget, der er selvfølgelig det. Det er verken selvfølgeligt, hvad børnene skal lære hen i skole, men det hellere ikke selvfølgeligt, hvilke fysiske rammer det skal forgo indenfor. Og her ser jeg et eksempel også ud i Nordlige København, nemlig for det område, der hedder Gentøfte, hvor kommunen har pulet en masse penge i at udvikle alle kommunens skoler, og det her så ordropskole og arkitekten af Søren Robert Lund. Og det, der er karakteristisk her, det er, at man har ønsket, det er et bredt ønske, så det er ikke sådan særligt for Gentøfte, men det er ligga' i tiden, man vil have fleksible skoler, man vil have skoler, hvor det er muligt at undervise på tværs af klassetrin, men også skoler, hvor man kan undervise både, hvad hedder det, virtuelt og i et reelt fysisk møde. Og endelig er der hele indskolingsproblematikken, altså man har fået de småbørn fra børnhavklassen og op til 3. klasse ind på skolerne, og her ser I indskolingshuset på ordropskole. Og sådan en skole er meget høj grad præget af det, som jeg sagde før, nemlig, at børn har individuelle læringsstile, men at det også er, ikke at man bygger til læring, men man bygger til lærings forløb, altså det er det processuelle læring, som man skal understøtte. Og derfor vil I se, altså så et meget symbot markeret med disse utrolig mange trapper, og måder man kan springe fra det ene niveau til det andet, man kan hurtigt komme rundt på sådan en skole, man kan hurtigt komme over der, hvor man lige skal hente noget, eller hvis man skal lave noget sammen med kammeraterne. De nye skoler er også bygget med, i meget høj grad tanke på, brug af ny teknologi. Altså fremtidens byggeant bliver forbindeligt i mobiltelefonen, hvor børnene vil have en kombination af en computer og en mobiltelefon, som simpelthen vil være deres primære værktøj. Og her kan I så se, at en af de skoler man planlægger i København, der tænker man sig også, at lærerne faktisk skal være mere robotter, altså at børnene faktisk i dagligdagen skal møde en robot, som sørger for nogen af læringsfunktionerne. Det interessante ved de her skoler er så, at når vi snakker om ansvar for egen læring, det har I måske hørt det her begreb, altså et meget brugt pædagogisk begreb, så foregår ansvar for egen læring på de her skoler i det offentlige rum. Det handler jo om, at der stadig skal være kontrol med hvad der foregår. Så børnene må gerne sæde noget tid bag ved computeren, men de skal alligevel ud i det offentlige rum, de skal ud og møde andre børn, de skal lave noget sammen med andre børn og selvfølgelig også de voksne, som er til at assistere i læringsprocessen. Og derfor bliver trappareial og niche og kroge, altså niche sådan en masse åbne læringsmiljøer for børnene kan slå sig ned, liksom I ser her på den her store trappe, hvor de kan sæde med deres computer og hvor de kan bompe ind i nogle andre børn, så måske lige kan lære dem, hvordan gør man nu sådan med det eller med noget andet. Og det er jo på mange måder at træne dem til det så kaldte netværkssamfund. Det uformelte læringsrum som altså den her type af skoler det er det der tydeligvis karakteriser fremtidens skole. Nogle vil sige ja men hvad er det? Det ligner jo ikke en skole det ligner jo meget mere en børnehave Når der flyder med lejetøj når det ikke er skoltasker og madpakker som i vores barndom der flyder rundt omkring men det er lejetøj og krammedyr og potteplanter og gardiner, ja men altså hvor stopper børnehaven og hvor begynder skolen, vil man muligvis spørge sig selv om. Til det har jeg så langsædet et nyt begreb der hedder Ny Ordentlighedens Skole altså som er et skolerum som er hvor år regler og værdier forhandles frem af børn og voksne sammen. Det er jo ikke tilfældigt hvad der foregår her. Det kan godt se sådan ud når der ligger sådan en bog her og i kan se der er efterlatt noget andet på guldet og nogle puder og alt muligt kan se utroligt tilfældigt ud, men det er ikke tilfældigt fordi det er et skolerum, hvor børn er godt nok må være sig selv, men de må være sig selv nok. Og derfor er den arkitekturen og de rumlige indretninger utrolig vigtige markeringer til at signalere både til børn og de voksne, altså lærerne men ikke mindst også børnets forældre. Hvad er det så for nogle værdier vi har her i vores skole? I de gamle skoler som I formelig har kendt det alle sammen, der viste man vores inspektørens kontorlå. Det viste man des, fordi man måske selv havde haft æren af at komme derhen hvis man var blevet sat udenfor døren, men også som elev, det var bare noget, man viste. I moderne skoler er det jo ikke det første man møder. Man møder ikke inspektørens kontor, jo, der er i stedet hvor der står administration. Men det man møder, det er børn med deres meninger, mod og ting og sager. Det er det første man møder på de her skoler. Og det er det, som jeg mener, er et udtryk fra den her nye ordentlighed som er et forhandlet frem, rumligt univers, hvor børn og voksne deltar på nogenlunde ligefod. En anden ting, når man begrejer disse skoler, det er at sige, om de ligner ikke en skole, hvad bliver der af respekt for skolen, hvor er skoleværdigheden? Og der må jeg sige, er noget af det, jeg synes, man kan tydeligt se i de her skoler, der bliver bygget om, der bliver bygget meget for nye skoler, fordi vi har en skolebestand fra 30'erne og 50'erne, og frem efter som stadigvæk er okay, altså de skal renoveres og alt muligt andre ting, men de er okay. Og der kan man se, for eksempel fra det her møggebjerg så man kan se, hvad der sker, der kommer en ny monumentalitet. Skolens historie står simpelthen mere lysende klart, end før I har med, at man har sat de her grupperum ind i afladen, og så lavede sådan en forbindelsestrappe som det var jeg nemt før. Altså det her med, at man kan hurtigt komme fra den ene tid til den anden, men jeg håber, I kan se, hvordan det monumentale får et nyt udtryk fordi, at man koppler det op med moderne arkitektur. Og bare for at lige tage kontrasten til den anden skole vi så før, og det her er jo også en skole med fladtag. Men der var jo ikke nogen dag i 30'erne, som sagt drømte om, at man skulle leje på taget. Det man skulle lave her, men nu er det ikke lige på den her, men på nogle af de andre, der skulle børnene tage solbad, og så skulle der kigge stjerner om vinteren, der skulle ikke lejes på taget. Men sådan er tingene jo så forskellige. Det, der karakterer den moderne skole, det er, at den er transparent. Den er transparent i forhold til det omgivende samfund, men vil gerne nu kigge ind og se, at her arbejder vi. Men den er også processerne af transparente børnene imellem. Cooper, altså er helt glas, som på den her skole i vejen, har afløst det gamle klasseværelse. I gamle dag, der kalkede man jo vinduerne til forneden, så børnene ikke blev distraheret. I dag, der åbner man op og åbner man op, for at børnene i stigende grad kan have et øje på hver finger mere eller mindre, samtidig med, at man altså skal signalere her, at der er processer i gang med stor vigtighed, som alle skal have lov til at se. Samtidig er så konsekvensen af det, som jeg sagde for, at den er i til dels individualiseret skole, hvor børnene i nogen grad sidder bag ved deres computer, skal så mødvirkes af de sådan markante arkitektoniske markeringer, men også af disse mange mødepladser. Her ser jo sådan en mødeplads, et tog, som der er på mange af de nye skoler, et læringsmiljø, hvor kaféen er rygget ind i skolen. Altså, som vi kan se det her med kaféboer og kafestol. En af de ting, der karakteriseret modernt bankdom, er, at den er bedt institutionaliseret. Og hvis I kigger på den her graf, så kan I se, at det er godt nok en proces, som begynder der i slutningen af 40'erne, og som selvfølgelig er forbundet med, at kvinderne får bliver på arbejdsmarked efter de bedre møder, men som har fået et markant boom inden for de sidste 15 år. Og det har også resulteret ligesom på skolens område i fornyelse af daginstitutions sturen. Og noget af det, der er meget markant i de her fornyelse, det er, at husene bliver nødt til at blive bygget i byen. Fordi at folk bliver boende, de unge familier bliver boende i byen, kafemiljøet trækker mere end forstadets indkøbscenter. Det er helt sikkert. Så derfor må man finde for nogle grunde, som den her, som er død for uregnet. Den er så for uregnet, så bønne kan ikke få nogle lejeplads ærger mod de leje på taget, ligesom vi så på den skole her startet med at vise jer. Igen her ser vi, hvordan der er udnyttet til lejeplads. Og på mange måder, så ligner det der, som I kan se, så er ideen, at det skroner det, som man kan bruge. Man kan trille ned at taget og blive fanget op af de sikke stole, der er her. Og det ligner simpelthen sådan et oplevelse scenarium, som man kan finde mange andre steder, altså på de store lejepladser i Durs sommerlande andre steder. Altså der skal oplevelser på drengen også, når man er et helt lille bar. Og i virkeligheden kan man, når man filosoferer lidt over det her, så kan man se, at sandkassen, som er en opfældelse fra byens, altså for store byens tid, altså fra begyndelsen af al studning af 1800-tallet, den er altså kommet her i en ny, interessant indpakning. Den er meget mindre, så meget, at det er anedvikket i sig selv også er interessant. Den er en relativt lille sandkasse, og så er der altså rigtig meget plads til alle disse motoriske udfoldelser. Og det er nogle grejer, sådan lidt en vigtning, hvor man tilbage i historien har dyrket meget af småbørn, de skulle sæde i en sandkasse og bygge lave sandkager og sådan noget, så er plottet det her jo en vukkesdue, det er i meget hårdt grej, og småbørn skal have kroppslige oplevelser, så de skal simpelthen kaste sig ned og trille ned af den her skrendt og blive fanget op af de her puder. Som jeg sagde far, så er det mine opfattelse, at det, der sker med skolbygeriet, her er vi tilbage på denne evangede, er, at fordi der er en undervisning på mange måder bedre individualiseret i og med, at børnene er opkopplet 24 timer i døgnet, og de er langt hen af vejen forventes og sæde bagved en computer, så får skolbygeriet en ny betydning, som en samlende faktor, som en markering af de samfundsmæssige badier, vores børn også skal lære. Og som jeg sagde far, så handler det ikke om, at børn skal være sig selv, de skal ikke være sig selv og det synes jeg er meget tydeligt her f.eks. på Munchegårds skolen i evangede, hvor man altså kan se de her under, der er lavet en par tære, altså man har gradet nede under skolen, så den gamle skolen, som er tegnet af Arne Jacobsen, og som er fredaget, den har så fået en underafdeling, hvor der er plads til alle de kreative fag, skolekøkken, fysikere kemi, og der er også en dansesal, og en række andre faciliteter. Og der er så de her tvistede lysgård, som trækker lyset ned i skolen, og det er jo virkelig en markant og voldsom fornyelse af den gamle skole. Men igen er udtryk for efter min læning for et vigtigt sinne, man vil sænde til eleverne. Og som jeg sagde far, og det tankevægende er jo, at når vi snakker om ansvar for egen læring, så kunne man måske forestille sig, at det ville betyde, at børnene ville blive katapultiseret ud i hjørnerne af skolen, men ansvar for egen læring forgår altså kollektivt i det, og det falder sig i de her nye typer af møbler. Prøv at tænke på de gamle pulter, og så sammenligne med denne her nye type af innovativ læringsmøbler som sådan noget hedder. Det er altså forestillingen om, at de skal altså godt nok sidde med tingene være i sære, men det skal foregå i steder, hvor man kan møde og støde ind i andre børn. Og her har jeg jo så, det har jeg i biblioteket igen, og så kan I se et andet, ikke altså det andet, altså den læse ø, vil jeg kalde det, altså hvor bibliotekaren sidder i midten, og tænke så, at skulle sidde i de her krypper, eller hvad vi nu skal kalde udenom, som til og med har sådan en boom hen over, som man altså faktisk kan bige, ligesom spærede inde. Her sidder vi, her har, vi har fred, vores gruppe sidder og arbejder herartigt. Og så jeg får også en association til Ludi den 14. eller 16. eller hvad det var som lavede sådan nogle sofære, hvor hovederne ved indemod hinanden. Jeg ved ikke om det er det, der har været forbildet, men tanken er vel nogenlunde det samme, altså at man skal prøve at prøve at sætte børn til og arbejde sammen, men sædevæk i nogle sædeformer eller i nogle kroppslige former, som ikke er den rejte ryk og højre hånden, men som i højre grad passer indtil, hvordan børn i dag sidder. Folkeskolen låge, at 993 havde en passus om, at fremtidende skoler skulle være oplevelsesri, de skulle stimulere kreativitet og fantasi. Og her må man jo sige, at når man kigger på de her toiletter, så er vi altså milevidt fra fortidens gårttoiletter, som nogle her også og ja, Maria, formelig godt kan huske. Her har vi et mobbefritt, såkaldt mobbefritt toilett, også på Munchagårds skolen, hvor dørene går helt op og helt ned, så man altså ikke har mulighed for at stikke noget ind under andet inden, altså, man bliver simpelthen ikke begyndt at blive chineret, hvis man er på toilettet. Samtidig med, at det jo også er en meget smuk estetisk oplevelse, det er tapet, som er bedet blæst op, eller tekstil tror jeg der, som er bedet blæst op, og så blivet smurt på dørene, som en slags super grafidig. Her ser I så det gamle toilettet, gårttoilettet, og da kontrasten er jo altså ganske til at få øje på, man kan selv forestille sig hvordan det har været. De skoler, vi bygger i dag, er ikke bare skoler, de er det, man kalder hybride bygninger. De er hybride, fordi de lægger op til forskellige læringsformer, og kombinationen mellem det virtuelle det såkaldt relle eller kontant fysisk læring mellem mennesker. Men de er også hybride i den forstand at de er kopplet op med en række andre bygninger især halder, altså multihalder, der kan servicere lokalsamfundet. Og her har vi en så multihal som servicerer to skoler, også i gentofte tegnet også, at dårlig mandrup arkitekter. Og I kan jo se, den ligger som sådan en, altså arkitekturen er jo super interessant, fordi hvis man kigger tilbage i historien, så har man jo ment, at det bedste rum for børn, det var naturens rum. Ligesom Emilie og Rousseau, så skulle børn ud i naturen. Og det, vi ser her, det er ikke naturen der er forbildet, det er byens materialer, det er plastik, det er billige materialer, det ligner sådan en blanding af sådan et skurvård, det hedder sådan en skurby på en eller anden måde. Og det er, det kan I ikke se her, men det er kunstgræs, som børnene de lejer på. Og så er der sådan nogle boldbuer, som man ser i New York. Det er simpelthen New Yorker arkitektur på mange måder, det ligner noget, der er taget havneområdet, et sådan et pakhus og plantet midt i de her pæne gentofte. Her har man så samarbejdet med børnene, og det der er jo en del af moderne arkitektur, det er jo processuelt, det vil sige, at der ligger en huset stort, og man bagveder og underligger der en lang række forhandlinger med husets bruger, og herunder og ungerne. Og der er jo i se, hvad der sker, når man spørger børnene, hvad de vil have, så vil pigerne, de vil have det lyserødt, og drengene, de vil have det spidermans grønt. Og det er jo nogen steotopia, og det er ikke stikkert, at det betyder, at pigerne ikke kommer der, men det er i hvert fald helt sikkert, at hvis man tænker på min generation, som prøver at forhindre, at alt var lyserødt til pigerne og alt var barst grønt til drengene, så er der i hvert fald helt andre boller på soven her. Men det er jo også et udtryk for at moderne børn tænkes at være nogen, som ikke bare er opkoplet 24 timer i døgnet, men som også elsker fagere, fest og oplevelser. Tænk på toiletterne, som jeg lige viser, i de her voldsomme farver, der er her. Det bryder med det sterile, vide skoleunivers, så mange er vokset op med. Her har jeg et andet eksempel på sådan en hybrid bygning, som er en kombination af en idrætshalt og et skole og Folkebibliotek, som også servicerer to skoler, nemlig et gymnasium og en folkeskol, også i Gentøfte. Og det, der er med de her huset, det er den gamle idé, som man havde i 30'erne, og som jo faktisk går tilbage til, ja, altså får jo 100 faktisk forestilling om skolen, som sådan en sovne går, som et kulturelt midtpunkt, er kommet i høj grad i kurs igen. Og det skyldes jo flere ting. Det skyldes dels at bygge grunden i den ændre by af vanvite dyre, så hvis man endelig bygger noget, så må man heller bygge det hele på en gang. Men det skyldes også, at man ønsker en højere grad, altså at skolen skal bruges til integration, altså i lokal samfundet både i forhold til de unge, men også i forhold til de befolkningsgrupper af forskellige nationalitet, der må være der. Og alt det her er jo det, der hedder ark i turisme. Altså det er arkitektur, der laves også af turismesig hensyn. Altså det er både for elefanterne skyld, men det er jo i sær høj grad også for turisten, med skyld, at når man foster har tegnet for elefanterne i Solarisk Hav. Det er det wellness-hus, hvor de har blødt lys gennem taget, de har mud og bad uden for døren, og de er sandt på guldet, så de ikke får det er helt klart, at elefanter, ligesom børn og voksne, har krav på individuelt respekt. Men huset som sådan, man kunne måske have klaret sig med en mindre berømt arkitekt, men man ønsker så at bruge arkitekturen til at trække turister til København. Og det samme er jo også det signal i Gentøfte og andre steder, hvor man vælger at bruge meget kendte arkitekter til at tegne skoler. Her ser I så det sige, et eller siste skuld på stammen, som jo ikke er nu, som er en skole i Sødhavn i København, hvor I kan se, at lejepladsen er forsvognet. Lejepladserne eksisterer ikke mere. Vi er i byens universe. Det er ikke natur, at børn skal befinde sig i. Nej, de skal leje på etagerne her, og så skal de i øvert bruge havnen, som lejeområdet. Altså de skal sæde ude i en kajak eller hvad ved I? Og altså, det er en helt anden type af tankegang, end hvis vi bare tænker for et par generationer og stadig er der vores skoler i dag, det skal jeg understrege, som bliver bygget uden som forbildet, men det er tydeligt, at de skoler, som er bygget opført og bygget her i Nullerne, de har lavet byen som deres ramme, fortovningsramme. Og det gælder også sådan et sted som det her, som er prismen, som er en idolshald opført ude på Amager, og som også er ting som sådan et multi-hald og et multi-kultur center, der skal servicere områdets beboere og skoleelever, hvor I kan se altså forbindelserne til, hvis I har været i Paris og set Sandra Pompidou, så vi på nogle måder kunne se, at der er nogle reminiscenser af det her meget storslåde kulturarie byggeri. Så min point er egentlig meget enkel, det jeg vil sige, det er, at byggeri til børn har punktet hvad overset. Punkt 2, når man så begynder at kigge på det, så bliver man nødt til at have et bredere kulturhistorisk og samfundspaspektiv eller sociologisk perspektiv på det. Og for det tredje, så mener jeg, at når man kigger på de moderne skoler, så er det klart, der ligger nogle pædagogisk teorier om individuelle læringsstile og så videre, men der ligger også nogle referanserammer som er bundet op på, at vi lever i et moderne, forbrugs- og oplevelsesorienteret samfund, hvor oplevelser og estetisering har været de i sig selv. Og det er det, vi ser i den måde skolerne er udformet på.