 Det her fordrag skal handle om frygtpolitik. Det skal handle om det forhold, at eller hvad der sker, når vi bliver henvendt til fra politikere og medier, som frygsomme væsner, som nogen der ikke kan tage vare på vores egen sikkerhed, som er tilfrare for os selv eller måske en der er tilfrare for andre. Posteren er den meget enkle, den er karrikeret, den er overdrevet, men den er måske, det gør en del af sandheden, den er den, at vi ser en overgang fra et politik handlede om det gode, som vi vil opnå, opsoverer i begrebet om ideologi og ideologiske konfikter, så nu i Stinerad og handler om det frygtlige, vi vil undgå eller med et andet ord, at handle om frygtpolitik. Det er den overgang, og det er, hvad der sker, når vi beser politik på frygt, på usikkerhed, på angst, som jeg vil prøve at snakke lidt om, og jeg vil prøve at gøre det. Vedse udgangspunkt i to anektoder fra sommeren 2007, hvor jeg boede i London, og i sommeren 2007 var der et tærengreb på London, den 7. Juli 2007, hvor fire selvmålbomber drepte 56 mennesker, dem selv inklusiv og såret mere end 700 mennesker. Der skete det 14 dage senere, at den 21. Juli, at fem yderligere bombermænd forsøgte at begå et tilsvarende angreb, men det mislykkedes og ingen blev drept, og i dagene efter blev de allesammen anholt. Det, der var interessant at bemerke, det var interessant at lave noget sociologisk observation over med i alt tumulten og angsten, det var hvordan det agerer folk, når der rent faktisk sker et tærengreb. Det, som var meget tydeligt, det var, at reaktionen efter det første angreb, efter det virkelig tærengreb med de 56 drepte, det var en tilstand af angst, vrede tross, overraskelse, såv, men også meget underligt en tilstand af lettelse. Der var en fornemmelse i London, der var en fornemmelse, når folk samlede en vis grad af lettelse, og hvordan kan man forklare det? Jo, det kan man forklare på den måde, at i årene op til, havde medier, politikere og politifolk efterdragningsfolk sagt, at det ikke var et spørgsmål om, der ville komme et angreb, men kun et spørgsmål om, hvornår der ville komme et, og når det kom, så ville det være et katastrofal angreb med, så tydeligvis 100 vis af døde. Så det, der var den lette sætterbrede, så det var kun 56 mennesker, der var død, at angrebet nu var kommet, og at Londonerne var sluppet, så forhåndsvis billigt, som de var. Så der var en tilstand af, at vi står sammen om det her, og vi kommer igennem det, og at nu er det værste bag os. Men efter det andet angreb, efter det mislykket angreb, der skiftede stemningen meget markant i London, Midtby. Der priser simpelthen en tilsting af angst og paranoia og utryggighed, nemlig, at angrebet, det mislykket angreb, det signalerede for folk, at det værste ikke var kommet endnu, at det første, det virkelig tagerangreb ikke var det tagerangreb, som vi alle sammen havde gået og vendet på, at det katastrofale, det endnu manglede og ske. Og det har den franske filosof, Jacques Dada, forklaret på denne her måde. Det traumatiske, produceres af fremtiden, er det, der kommer, at trusselen om det værre snarere end en aggression, man allerede er blevet udsat for. Så det, der simpelthen skete efter den 21. julie, det var, at folk trådte ind i en tilstand af angst, frygt, utryggighed, man følte sig lige pludselig sårbar, og man begyndte at få en fornemmelse af, at frygt og utryggighed vil være det nye vildtkår for livet i London, og at konditionen på den frygt og utryggighed vil være det katastrofale massenmores tagerangreb. Det er den første anekdote, der viser, hvad der er for nogle reaktioner, der kan opstå, når vi oplever nogle af de her ting og sære, som er frygtligere, som skaber frygt. Den anden anekdote er lidt mere personel eller lidt mere banal, måske end også lidt mere latterlig, men ikke det, som ender meget sine. Og den skete en dag, og på vej hjem i Londons undergrund, hvor man jo sidder og passer sig selv, og prøver at se hvilke muligheder i Norge er alle i andre mennesker, der også er et så ud, mens man træt kører hjemmet. Og ind kommer en middalerne britisk mand, og sætter sig over for mig, og ved siden af ham sidder der en ung muslimisk kvinde med en taske på skødet. Og vi sætter i gang med tåget der, og så kigger man over på den unge kvinde, og ned på tasken, og op på kvinde igen. Og så begynder jeg, så kan jeg fornemme, at han begynder, at der går en tankeproces i gang. Der går nemlig den tankeproces i gang, at det kunne være en bump. Det kunne være, at hun sad med en bumme, og hun bare ventede på det rette tidspunkt til at aktivere den, og at han sades absolut tæt på en tære bumme, som det var hurtigt af menneske muligt, og gør mig mindre man bære den selv. Men han var jo brittet, og så kunne han ikke rejse sig op, det var det uhøfteligt. Og det var måske en, da de andre i tåget blev betraktet som smårassistisk, eller i hvert fald, som uhøfteligt. Så han blev siddende, og man kunne se hvordan han blev mere og mere nervøs, han blev kigget mere og mere manisk, på den her taske mere og mere manisk på kvinde, for at få et eller anden time på, om han burde være angst at begynde at løbe, eller tilkale hjælp, eller han kunne slappe af. Så det man kan sige den første handling, han foretoge sig, det var at blive passiviseret. Det var at blive terroriseret, at tanken om, at der var en bombe, tanken om, at der lige ved siden af ham var vendet den visse og meget gru fulde død. Altså han blev fuldstændig passiviseret, han blev nale fast til sædet, og han havde følelsen helt tydelig følelsen af, ikke at kunne kontrollere sin egen skabe, når ikke kunne kontrollere sin egen årlige. Så der gik en hel masse følelsesmæssige og tankemæssige reaktioner i gang. Det er i hvert fald lige at forestille mig, der foregik det godt være, at han bare sad og små sov. Men lad os indtil nu videre forestille os, at det var det, der skete. Altså han blev grebet af panik, angst, usikkerhed, paranoia og generelt følelse af utrykked. Men det er en følelse, at det ikke kan være ved. Man kan ikke leve i en tilstand af komplett angst og utrykked. Man måske har på en eller anden måde at håndtere det, man måske har en eller anden måde at leve med det på. Og den måde var på, man lærer at leve med det på, det måde man genvinder ruven, den måde man genvinder sig selv på, men den måde man genvinder forstillingen om, at man kontrollerer sine egenskæbne, det vil jeg handle. Så det gjorde vores britiske mand også. Han flyttede sig lige indtil 15 cm. halv balle væk fra kvinden. Og så var det små om, at der kom sådan en større ro over ham. Det er klart, at handlingen i sig selv er fuldstændig meningsløs. Hvis hun havde en bombe, så ville han dø på lige så gruffuld og sikre måde som før han flyttede sig en halv balle. Men bare det, at han gjorde et eller andet, bare det, at han tog hvert nu det er handlingen på sig, det genskabte ham som at sige, som et turerende vid, der havde en eller anden form for kontroll over sine egenskæbne. Så det, man kan være den ude her betragte og det, som er generelt i de her frugtelstande, det er en skiften mellem det passiviserende og så det aktiverende. Det mellem at være terroriseret ud af stand til at handle, og så det er pludselig at handle på en eller anden måde, ligegyldigt hvordan for at få det under kontroll. Og den måde var på nogle af de her handlinger, de her mer eller mindre meningsløs af handling af de her, kan vi kalde dem halve ballehandlinger, de hvert nu det her foregår på, det er ved hjælp af de to begreber, som jeg vil prøve at snakke lidt om, som er sikkerhedspolitik og trygghedspolitik. Som er de to måder, hvor på frugtelspolitik får konkret indflydelse og konkret indvirkning på vores liv. Men inden la, så skal vi lige optimere, hvad det egentlig er, vi snakker om, når vi snakker frugtpolitik. Det er synesnemmelig at være som om, at der sker en ændring i den måde, hvor vi forholder os til ting på den måde, hvor vi betragter ting på den måde, hvor vi prioriterer, hvilke ting vi gør genstand for politik og gør genstand for vores mediemæssige og politiske opmærksomhed. Der er simpelthen opstået det, som man kalder for hvert af livets frugt. Vi går fra, som allerede var inden på i indledningen fra den ideologiske beskriftelse, at det gode vi ønsker at opnå til nu, en optaget af det frugtlige vi ønsker at undgå. Det, der er sket, er, at det ikke længere er den store og tydelige katastrof, fordi det ikke længere er de sovjetiske tangelser eller tomgrien, som vi nu er bange for, om en lang række små trusler, som er langt med en time, som tilhører hvert af liv, som tilhører det liv, som vi lever i hverdagen og i normalteten. Det er altså klimat, fødevartig, finansværdende, kemikalier, de minerater, de stress, overvægning, rynning, influenza. En lang række ting har særligt, som vi mere eller mindre direkte verden, er del af vores liv, som nu udsætter os for far, og som måske, hvis vi ikke gør noget ved det, udvikler sig til den store katastrof. Og det, der er det væsentlige ved det her, er, at de er alle samme handlinger, det er alle samme far, som udvikler sig i det små, som vi begynder at se nogen time på. Det kan være, det bliver katastrofærdeligt, det kan være, det bliver farligt. Vi kan ikke vide det, vi kan først vide det, når vores barner blev befarmlet, af den pedofile børnehave pedagog eller klimat er blevet en sådan tilstand, at grønland er ved at smelte, eller at finansværten er fuldstændig nedsmeldet, eller at vi har fået for gammelt kød, eller der har været nogle kemkala i vores børns lejetøj, som har gjort givende om hjerneskeder, der er en lang rejting at sære, som hvis vi ikke handler nu på baggrund af meget lidt viden, meget ukonkret viden, meget usikker viden, så vil det kunne udvikle sig til en stor katastrof. Så der simpelthen opstod det, som vi også kunne kalde for verderslivets sikkerhedspolitik. Hvor det jo normalt har været sådan, er vi sagt, vi har en normalt tilstand, vi har den fredelige normalt tilstand med normalt politik, og så har vi ungtilt tilstand eller krisetilstand med sikkerhedspolitik. Der er det, der er det dominerende for tiden. Det er de to tilstande, normalt tilstand og ungtilt tilstand, tilstand er blevet den samme, eller at ungtilt tilstand, eller krisetilstandens måde at bedrive politik på, er blevet en del af den normale politikform. På sådan en måde, at vi manisk og meget optaget, og nogle af med rette og nogle af med urette, er optaget af de ting, og så er det, der truer os fra indvandret, klima, fødevare, børnæppelgård, økonomien, alle sådan nogle ting, og så er det, formuleres nu i trusselstermen, som noget, der skal i mødgås med særlige tiltag. En langere af de ting, og så er det, kunne vi betragte og snakke om og lovge i om på andre måder, end som trusler, men vi vælger på forskellige viser og forskellige grunde og betragte dem som trusler. Og noget, der truer os, noget, der bliver formuleret som trusler, det er også noget, som vi må handle imod, på en meget særlig måde. Det er ikke noget, vi kan sætte i udvalg eller i hvert fald, så skal være et hurtig arbejde i udvalg, og vi bliver nødt til at træve ud af normalt politik, og handle meget kraftigt, handle meget hårdt, og handle meget effektivt, på det før det maritaliserer sig som en faktisk trussel. Og ude af det kommer de her to former, nemlig Sikkerhedspolitikken og Trygghedspolitikken, som de to afgørende måder på. Vi får greb om det forhold, at vi, til stadighed, og hver eneste dag, vi åbner en vis eller tænder for radion for at vide, at der er en ny ting, som vi burde være bange for, og som måske allerede er katastrofalt trune, man som ikke har været ommærksom på nok før nu. Sikkerhedspolitikken, som er den værste måde det her, det normalt foregår på, det er den måde, hvorpå når vi møder et eller andet indvander, klima, økomin, hvad det nogen kan være, så er reaktion, at det her er den vigtigste, eller måske en af den eneste enelige dag, så hvis vi ikke løser det her problem, så er alle de andre problemer ligegyldigt. Hvis vi ikke løser klimaproblemet, så kan du have fuldstændig lige meget med børnehavnes og ældreomsorgens tilstand, hvis vi står i vand til halsen. Hvis vi ikke ordner, hvad den nu hedder. Finansverden, hvis vi alle har en arbejdsløse, så kan du have fuldstændig ligegyldigt med bulipolitikken, og etc, etc. Det er egentlig forestillende om, at den her ene ting, som vi optagede af lige nu, den her ting, som vi mener og tror os, er den vigtigste, og den eneste dagshorden overhovedet, og den skal have prioritet over alle de andre. Og fordi den er en trussel, så kræver den også og er bliklig og drastisk handling, og det er nødvendigt at gøre nogle særlige tiltag. Der er enten bøjer, der suspenderer, eller en der bruder med den gængse måde, vi, hvad den nu hedder, ordner ting på. Først og fremmest bruder den med normal parlamentariske praksis med retstadsprinciper eller med frihedsretigheder. Vi går på kompromis med nogle ting, fordi vi ønsker at løse det her problem, der tror os, og så er alle de andre ting mindre væsne i den sammenhæng. Det betyder også, at der er en meget stærk indtolerance over for sniksnakke, over for, at ting skal i udvalg, vi skal i kompromis, og det skal gå efter de rette kanaler, og at alle de berødte par, der skal høre sådan sagt, fordi at trusselen er present, den er lige nu og her, den står lige foran os, og hvis vi ikke handler nu, så er det forsen. I det ene om, at det er lige ved at være forsen, og det er absolut sidste udkald for at handle, gør os, at der er en viss irritation, hvis ingen er indistiret indtolerance over for folk, der ønsker at snakke videre om det, så man skal at sige, at der er også andre mening, at det kan være, at det faktisk ikke er så galt, og så derfor er der den her både indtolerance over for snak og sådan en enorm fremhævelse af handling, en vildt som helst form for handling. Den anden politikform, som er lidt blødere, som er lidt svære at se, men som ikke instrumenter er hele vejen omkring os, det er det, man kan kalde for trykkespolitik. Det er ideen om, at det som politiker kan tilvejebringe, ikke bare sikkerhed, det ikke bare er, at det ikke bliver drabt, det er også det, at vi kan have det godt samtidig med, at vi ikke bliver drabt eller ikke dør, eller at nationen ikke går under, eller klimaet ikke, når det her ødelægger livsomstændighederne for os alle sammen. Og der er i Stinegrøn startende med pavneobrigering, så der er kommet en trykkes rhetoric i politikernes tale til os. Vi bliver tale til, som nogen, der burde være uttryk over en lang række ting os er, og det politikerne så kan tilbyde, det er trykket. Og i sin åbningstale i 2008, der sager Anders Forrestmusen følgende. Regeringen vil kæmpe for, at Danmark fortsat skal være trykt og sikret samfund, et samfund med trykket familiensokonomi, et samfund med højbeskæftdelen, et samfund med socialt trykket, et samfund, hvor der er trykt og sikret at færdes ude om aftenen, et samfund, hvor vi står sammen i kampen mod tager ekstremisme, et samfund med en stærk sammenhængskraft, et tryk og sikret samfund. Altså, der er en lang række ting os er, vi burde være uttryk over for, og der er en lang række måder på, politikerne lover og gør os trykket i forhold til dem. SF svarer igen med en trykkespark i 2009, der handler om bandekriminalitet, og senest har vi haft Lars Løde-Rasmussen, der har formulerede den danske drøm som en drøm om trykket. Det er den måde, hvorpå vi får at vide, at der er en lang, lang, lang række ting os er, som tror, som er farligt for os, som vi burde være angstere over for, og hvorpå vi kan handle det, hvorpå vi kan have tillid til politikerne om at give de rette midler, og give de rette politikere at give, at vi stemmer på en rigtig måde, så kan vi få trykket selv i en uttryk over farligt verden. Fælles for trykkes over sikkerhedspolitikken, det er den, at de ikke sætter frihed som den højste, det er det ikke, det er det, der er direkterende for hverden ude af politikken, som det meget ofte var i den ideologisk politik, hvor det handler om, hvad betyder egentlig frihed for hvem, frihed hvordan, det er en mindre og vigtige overvejelse, når det handler om vores overleves, eller det handler om vores livsomstændigheders fortsatte bestående. Så vi ser simpelthen, at der sker en form for kompromimød, eller en udhålling af frihed til fordel for sikkerhed og trykket. For der er nemlig sådan, at hvis man fokuserer på frihed, så er man jo meget naturligt optaget af at sikre den individuelle frihed, men er stærkt kritisk over for dem, der indskrænger ens frihed, og det vil særlig sige, at man er kritisk over for staten, man er opmærksom på, om staten krænger ens frihed, og man er optaget af alle tegne på ufrihed, alle politikere og udviklinger, der skaber ufrihed, og man er interesseret i at udvide den individuelle frihed. Men hvis man er mere fokuseret på sikkerhed og trykket, så er man optaget af alt det, som er til far, alt det, der er angst, fremkaldende, alt det, der turer ind, og det, man vil have, er selvfølgelig sikkerhed og trykket. Nu handler det simpelthen om overlevelse, og det betyder langt række andre vædier, bliver sikkerndigere i den forstand. De normale spillereder, de suspenderes, eller bøj, som allerede har været ind på, og hvad der er meget, meget væsentligt. Staten er ikke længere trusen, men tv. mod beskytteren er os. Den er ikke så meget trusen imod vores individuelle frihed, men tv. mod garanten for vores personlige og kollektiv overlevelse. For at komme til en konkursion på det her for at sige, hvor er det? Vi ser nogle af de interessante forskydninger. Udover vi ser det i politikerne, vi ser det i alle de pakker og tærepakker, løvenpakker, bandepakker, tærepakker og alt, hvad det ellers har, klimapakker og finanspakker, så ser vi det også på den måde på, vi snakker om vores samfund på. Og det er det, som jeg vil slutte af med og sige noget om. Der er nemlig opstået i det forhold, at vi begynder at snakke om vores samfund og om os selv og vores liv på en måde, der ikke længere fremhører styrken ved det, men tv. mod fremhører sårbarheden og udsattheden ved det. Altså på den måde, at sårbarhed og udsatthed er blevet den nye samfundsmæssige, men også den nye individuelle beskrivelse af vores virkelighed. Det er nu længere sådan, at det åbne samfundsvardige er demokrati, retstad, mobilitet, åbenhed. Det er ikke længere styrker som kendetegn også, som vi kan være stål af, men det er tværre nu, hvis dine grader bliver beskredet som svagheder, der udsætter os for far, de åbne grænser. Det, vi er mobile, det udsætter os for terrorisme, det udsætter os for fuleinfluenza, svineinfluenza, og for gammel køde, der vælger indover grænsten, eller hvad det ind kan være. Så alt det, som vi borde være stål af, det, der borde overvises om, at vi kan leve et trygt, sikkert og godt liv, er lige præcis det, der nu bliver, vi får fortalt, at det, der gør, at vi lever et uttrygt, og usikkeret, og farfuldt liv. Svaret på det, bliver det, som jeg kalder katastroferationalitet. Det betyder, at vi går i panik, det er, at vi får en del om, vi vil møde til at handle hurtigt, hårdt og barsk på baggrund af lille eller ingen viden, eller retter. Vi ved ikke, om vi ved det, vi burde vide, eller om vi ved det, som vi ikke ved. Og det betyder, at der skabes en enorm verdensmidsbehold, mellem hvordan vi handler, og så hvilke konsekvenser vores handlinger kan tænkes og få. Der bor opstår simpelthen det, som man kunne kalde for handlingsfetisisme, nemlig det forholde, at det vigtigt er ikke, hvordan der bliver handlede, men at der bliver handlede, at der er nogen, der ser ud som om, at de handler om, hvad slutt og kraftigt, og at vi får de, at de ser sådan ud, så kan vi leve lidt trykker og lidt mere sikkert, i hvert fald et kort øjeblik indtil, det viser sig, at den handling måske, faktisk har ikke gjort os mere usikker. Der er nemlig det forunderlige og paradoxale forhold, at det mest sikkerhedspolitik og trykkerhedspolitik ikke skaber sikkerhed og trykkerhed, men tværtemål skaber mere usikkerhed og mere udtrykkerhed. Et lille kort anagdolisk eksempel, det er en sociologisk undersøgelse, der viser, at når folk ser en politibil i deres villekvarter, så bliver det ikke trykker og sikre, at de ved politiet holde øje, de bliver tværtemål enormt udtrykker og usikker, fordi de tænker, der har været indbrud i mit villekvarter, jeg kan ikke længere bo trykker og sikkeren her, klimateten også kommer til min forstad. Så alle de her politikker, der bliver installeret for og gør os trykker og sikker, gør os mere usikker, og det betyder bare, at vi får mere frygtpolitik, at vi får mere trykkerhedspolitik, og vi får mere sikkerhedspolitik, så konkursionen, den triste måske, men den aktuelle konkursion, er den, at frygtpolitik fører til en stadig mere omfattende, detaljerede, indgrippende politik, der ikke har frihed og lov som sin højstemmerdi, men tværtemål sikkerhed og overlevelse, uden der med, at der er nogen garanti for, det er også det, vi får. Tak skal jeg have.