 1. Hæks for solbjerg Det er en LibriVox-inspildning. Alle LibriVox-inspildninger er offentlig egnet om. For yderligere information, eller for at melde dig som frivillig. Kontakt LibriVox.org 1. Hæks for solbjerg Fra udvælde fortællinger er Kejt Edler 1903. Denne indlesning er Christopher Hundstahl. Kapitel 1 Festepige I borgstuden på Lindholm sad to herre mænd hen imod aften. Det sidste dagskære sygte for Geus og trænge igennem de små stålbrænd til Ruder. I kaminen brændte et væltigt fagnestykke og kaste sit lys henover de gamle våben, og over det tavlede Murstens guld, hvorpå der stod et bord med terninger og to tømpte krus. For de du ikke lyder at spille mere, kan du da nok blive ved med at drikke, så er Klaus Brock til sin nape of et dæl. Mugelig du så får tung på glæd, til du ser tavs i dag. Herind, vedblev han og klappede med låd på kannen, bring øl, rostok og øl, og en kanne gamle vin til lige, men i en fart, eller i skatime syv lange ulykker. Hans ord har øvet deres virkning. Et vin-krus og en stor kanne skummende øl blev bordet ind af herremandens gener Kasper. Krusene fyldtes, og efter et forsvarligt drav to ofet dæl til året, mens han blevet blevet mere stiger end i elen. Ved du ellers, hvad jeg tit tænker på, når jeg tumler omkring dig hjemme i min ensomhed, og det ved dårligt vær, trækker og værker i min axel, at det var rart nok, hvis min sælige husstro havde leve lidt længere. Jeg skønede tit ikke ret på hende, det skind. Jeg visste, var hun egen, var hun, og tog sig alting så nær, men man blev til sidst aflægst ud, og trænger til pleje. Jeg skuldte, som han ikke havde noget imod, hvis der en dag kom en i hendes sted, og brugte lidt skild, der solskende ind i de gamle stuer. – Hvad siger du, Klaus? – – Hvorfor det aldrig falde dig ind, selv at tage en husstro, mens der endnu var stunder og lejlighed dig til? – – Fordi, og hvad? – – Jeg har aldrig tænkt dig på, jeg har holdt mig til kortens bill, og drikket bordet dengang. – – For resten er der mening i din tale. – – Jeg slår ikke hele frem på kvindfolk, og finder også har lovlig ensomt i de mørke vinteraftener, uden andet selskab, end hunden, missen og kalende. – Den lille jomfrokaren til Olholm, synes jeg til gengæld bandsat godt om, men hun har jo nu troet lov med Ove Kraov, så der har du betændt dig for længe, – sagde Offe. – – Det har vi for resten begge to gjort. – – Jeg burde have taget mig en anden, da den første afgik til Himmaris. – – Der var tilbudt nok. – – Nu er det for sile, men jeg har tænkt på et bedre tidsfredriv. – – Den må du se og fremme for mig. – – Når jeg ridder op til dig, falder min øjne af at til på en pige nede ved skolemæsterens hus. – – Der hvor vi skød den rev til kønne, misse. – – Jeg troede først, det var et barn, så lille og spænkel så hun ud, – men for gangen holdt jeg stille og gav mig snak med hende, – da mærket jeg nok, at jeg havde taget fejl. – – Gud stød, hvor var hun køn, den lille, – og så havde hun et par øjne du. – – Som ja, hvad skal jeg lide dem ved? – – Jeg spurte om hendes navn. – – Det var Kristine Steffenstatter, eller sådan noget. – – Hendes fader boede i Solbjerg og går ellers om og holder skole for min i folksbørn. – – Jeg forlangte hende Dræk Melk. – – Hun løb ind og kom tilbage med et fyldt krus. – – Men jeg tog det, bad jeg hende om et køs. – – Det lød hun ikke rigtig til at synes om. – – Det er jeg greber om hendes hånd, slet hun sig løs, – – og fanden tog ved hende ind af loven, – – så kylede jeg kruset efter hende og redd min vej. – – Men ud af tankerne ville hun aligevæld ikke rigtig. – – Til sidst faldt det mig ind, at hvis jeg blot kunne få hende hjem til mit, – – så hun styrede mit hus, og holdt mig med selskab til lige, – – vil jeg ikke for langt bedre i min ensomhed. – – I dag mødtes vi igen, og jeg nekket og smilede. – – Hun så tvær og alvorlig ud. – – Men jeg skal nok få hende til at læg, kan du tro? – – Når hun først tider dig hjemme på gården. – – Jeg ved kun ikke ret, hvordan jeg skal fange sagen an. – – Derfor må du vise mig den vildighed, og tale med pin og faderen. – – De bor jo på din grund, og du deres herrske. – – Gør det. – – Lille Klaus Brock, om jeg kan tjene dig en anden gang, skal du ikke vente længe dig på? – – Ja, nu skal vi se, hvad der kan gøres ved dig. – – Jeg skal tale med pin. – – Det kan du stole på. – – Du havde stor lyst til den vide følthoppe. – – Jeg skiller mig ellers nød i vitten, men lad gå. – – Same dag, Kristine, drager ind på min går, skal de trække hoppen hjem til dig, – – af sige for viderelag og netbetaling. – – Er du så fornåd? – – En ugen stund fortsatte samtalen. – – Til krus og kanne var tymt. – – Så rejste over fedalser for at ridde hjem, – – og påmendet endnu engang sin gode ven, om at tale af hans sæhus, Kristine. – – Jeg skal gøre et gilde for dig, den dag hun drager ind på gården, – – til ford, han, da han steg til hest. – – Jeg skal drikke dig et anker, af den gamle spansk vind du roste for gangen, – – råbde han, det han redde ud af gården. – – Næste dag, Klaus Brock på jakt. – – Han havde både glemt Kristine, og sit lyfte til offe. – – Først ved skolemæsterens hus, kom han i tanke derom. – – Han redde hen, bankede på døren med skaftet af sin ridepisk. – – Skolemæsteren kom ud og lukket op. – – Vi skal snakkes lidt ved skolemæster, om det hull på dit tag, – – som du så ofte har klagede over, sagde han, – – mens han stiger hesten og banden ved et gammel aske træ. – – Der pågik han ind i stuen, fuldt af den ydmyt buggende skolemæster. – – Sæt den bank hen til mig, her ved ilden. – – Fortil mig så, hvad er du vil? – – Skolemæsteren begyndte. – – Herrermanden afbrød ham. – – Du har jo en datter, hvor hun hende. – – Hun sidder inde og vever, svarede skolemæsteren, – – og vedblev sin fortælling om hullet i taget. – – Klaus Brock lod til at høre på ham med dyb opmærksomhed. – – En til han er der afbrød. – – Kaldt på din datter. – – Skolemæsteren så forundret på Herrermanden. – – Han gik hen og åbnede døren til næste stue. – – Her sad Kristine ved sin vev. – – I vinduet ved hendes side har han et bur, men en riske. – – Fuglen sang, men Kristine tag. – – Herrermanden stod lidt og så på hende. – – Ja så Gud har offentligt, robte han. – – Du er jo ret køn lille bige. – – Kan du gå ud og sker et stykke brød til min hest? – – Hvad var der som et etag, skolemæster? – – Blive ved. – – Samtalen om taget begyndte igen for tredje gang. – – Mens Kristine gik hen og sker brød i dag uden at slå sine øjne i vejret. – – Skolemæsteren forklaret med stigende ivighed. – – Det var længe siden, den nåede i herre havde hørt så tolvmodigt på ham. – – Klaus Brock sad og så på Kristine og knepende i kenden, da han gik forbi. – – Ja så min sjæl har offentligt ret gen to han. – – Nåre, du er altså skolemæsterens datter. – – Og holdt op din mund med din historie, Steffen. – – Jeg kan ikke høre, hvad hun siger. – – Du må la' ride foden, gi' dig et læst tækkehalm op på gården. – – Om du bruger to, kan det også være det samme. – – Nåre, så du sidder og vever dreil og bolster i det lille røgede kammer derinde. – – Jeg ved om den låd, der kunne være bedre. – – Hvad siger du til at komme op med mig på min gård? – – Jeg er en egentlig gammel mand, for jevlen. – – Alt for gammel er jeg, der heller ikke, tilføjet han, og slog med ridepisken på støvlerne. – – Jeg trænger til en, som kunne se husfolkene på fingrene, og holde rykter ordentlig tingene. – – Jeg trænger også til lidt lystighed, og lidt skelb, deroppe. – – Kort sagt, til dit lille, milde ansigt. – – Skolemæsteren stod og buggede, mens Klaus talte. – – Han greb flin af herremandens kappe, og kødte den i det, han udbrudde. – – Det, hvor der en stor ære er nået i herren, leder mig at ringe mand ved for os. – – Hvormed skal vi gengælde dine nået? – – Hvad svarer du mig så, Lisbeth? – – Eller hvad du hedder? – – Det er nok et tilbud, som du ikke får høre hver dag. – – Du skal have dine malige dage, deroppe. – – Ikke bestille andet, hvad du selv vil. – – Og ikke så mange anden er min stand. – – Der sviger hele dagen bordt, og kommer rusende hjem om natten. – – Skolemæsteren buggede af dig. – – Nået i herren, er den bedste adelsmand i hele verden, forsikret han hold tidligt. – – Hold mund, Steffen. – – Der er ingen, som taler til dig. – – Hvad siger du så, mit barn? – – Lad mig høre dine mening. – – Hvorfor står du apiller på dit foreklede? – – Er det gleden, der gør dig tavs? – – Du skal blive holdt i akt og eger. – – Og næste efter mig, vil er den første på hele gården. – – Nu går du klæde i læreret, og det grove vadmel, og nøden kigger ud af dine ærmer. – – Du skal komme til bære flanders klæde og fløjl, og morgens kuppe. – – Du skal få guld i øgerne, og en gyl en kæde om din hals, så den bedste adelsfru ikke har bedre. – – Skolemæsteren slog hænderne sammen med et udbrud af dyb hændryggelse. – – Kristine blev ved at tige, og hun holdt sine øjne hæftede på jorden. – – Fra rød var hun blevet blej. – – En gang så hun hent på faderen med et blik, som om hun bøn faldt ham om hjælp. – – Men hun fandt ikke, hvad hun sygte. – – Op med hovedet tagede Klaus Brock udtolde mod over denne lange tavshed. – – Mit tilbud er da vel et svar vær. – – Hjemme hos mig i stads og herlighed. – – Jeg er derinde med vev og spolen i pjalter. – – Hvad synes du bedst om? – – Jeg holder mest af mine vev, svarede Kristine Dæmped. – – Hun er så ung i nu, fast for et barn og regne. – – Hun ved ikke, hvad hun skal sige, forsikrer skolemæsteren. – – Om hele dagen ridder vi til kirke med jæger, og tjener efter os. – – Jeg vil holde dig god nok til at sidde i herskabet stol, og du bestemmer. – – Ingen skal få lov at sige nej. – – Jeg vil heller blive herhjemme ved min vev, gen tog Kristine, med større sikkerheden før. – – Her er manden slået vel dit knal op med sin piske og ropte. – – Du må jo være for rygt, du tossede pige. – – Men du skal få lov at tænke på det, jeg har sagt til i morgen. – – Om I gav mig lov til Hellig Sylvesterdag, se Kristine. – – Vil jeg dog kun svare det samme? – – Om I klædte mig i guld og silke, vil jeg heller abere min vadmeldstrøje. – – Noget i herren regner mig ikke ilde, men jeg ved knap, der svarer bedre. – – Klaus Brok gasser til at fløjte. – – Det var et tegn på, at han var vred. – – Nå, så det vil du. – – Du siger nej til mit forslag. – – Ja, vi snakkes igen, vi tog. – – Med disse ord rejste han sig, nickede til Kristine og gik ud af stuen. – – Skolemæsteren fulde efter. – – Klaus hørte ikke på alle hans forsikringer om Kristines ufornuft, og at hun vidste snart ville komme på bedre tanker. – – Da han sad på hesten, brød han sig ned mod Steffen og udbrød. – – Hvad angår det tag og halv min vitalt om, så lad det være lidt i nu, siden det har varet sig længe. – – Jeg skal skikke riddefodet ned for at se, hvad der er bedst at gøre. – – Det er med ræd han. – – Skolemæsteren stod og bruggede og gik der efter hende for at skæne på sin datter. – – Kapitel 2. – – Hende skal vang. – – Næste dag stod Klaus brugg ved vinduet, og så skolemæsteren ned i går talet med en chæner. – – Klaus kaldte chæneren op til sig, og begyndte at udfritte ham. – – Tilfond havde skolemæsteren alldeles ingen betydning haft for ham. – – Siden i går bevedde alle hans tankers og manden og hans datter. – – Hvem var det du stod at tale det med, lille Kasper? – – Det var den skolemæster stiften fra Solbjerg. – – Du lød til at være så fortrolig med ham. – – Hvad er det egentlig for en mand? – – Jeg synes ikke om hans ansigt. – – Han ser mig ud til alle hånde. – – Kasper havde længe ved i Klaus Brugs geneste. – – Han kendte sin herre, og vidste af erfaring var ledt han på det svare. – – Noget i herren ret i dette, som i alt andet. – – Det er ikke stort at sige om samme skolemæster. – – Hans lidder på tiden, som han bedst kan. – – Når sneen falder, og det bliver vinter, går han omkring fra hus til hus, – – og læser med bøn og børnene. – – I hjemme sidder han af flætter bi-grupper, som han sælger på vårbassemarket. – – Så den slår han sig igennem. – – Hvad jevlen broder jammer om den snak? – – Det er jo hans datter, jeg vil have noget at vide om. – – Et fornåd smil glede henover Kaspers ansigt. – – Han var en menneske kænder. – – Noget i herren har også ret i dette. – – Kristine er den bedste af de to, – – som hun kan væve og gøre sin gerning. – – Der er ikke de mønster, idræle eller dyne hvor, – – uden at hun forstår at slå det op, – – heller ikke finde hendes lige i et syg lind. – – Hun har ens lind, skal vanker ligevel. – – Men det kommer der indelig ikke meget ved. – – Ska vank gen to klausbrok. – – Hun er sig selv verst. – – Hun giver sig nødig af med folk. – – Kommer verken til dans eller lystighed, – – som de andre piger, – – men sidder og slår den skøtte, – – dag ud og dag ind. – – Man skulle tro hun var hekset fast til veven. – – Det har nu så sin årsag, – – som jeg kom under ve'er med sidste forår. – – Sæt dig ned på bænken, – – og skæng dig et bære af den kanne. – – Du taler ser godt for dig. – – Hvad er det for en årsag, – – der holder tøsen til veven? – – En aften i foråret straks efter, – – at solgik i bjerget, – – der holdt en hest nået borde, – – og jeg hørte en, – – som talte højt i nærheden. – – Så stod jeg stille for at lytte. – – Jevlen far er i dig, din gavtu, – – du lytte det. – – Kasper smilte, – – og skænket sig på eget ansvar, – – endnu et bære før han nedblev. – – Der stod en junger, – – med kåbe og fjer i hatten, – – og både sig en overgæret, – – så langt han kunne, – – hun lød ham tage den, – – men var blej som en kalkedvek, – – og hørte til, mens han talte. – – Det har du sagt, – – robte han, – – at du ville være min, – – til liv og død, – – dele undt og godt med mig, – – følge mig, hvor jeg gik, – – alle mine dage. – – Det har jeg svejet, – – og græd sine måde i to år. – – Men jeg vil ikke voldes, – – splidt og ufrede mellem jer, – – og jeg er en færdig bunde pige. – – Jeres fader kom riddende, – – og har ned for gangen, – – skendte, trude, – – og ville slå mig i sin riddepisk, – – og lovede mig alle landsens ulykker, – – om jeg lokkede jer. – – Ja, det var hans ord, – – fra den, de havde bestemt, – – giv jer til Hustru. – – Jeg lokkede jer, gen så hun, – – og strakte begge sine hænder imod ham, – – siger, det ikke er så, – – at han talte kun i frede, – – og jeg havde jer. – – I kom, og jeg ville gå, – – I talte, og jeg tagg. – – Jeg lytte blot til, – – fordi jeg aldrig havde hørt den musik så lieflig, – – som den, der lå i Edders ord. – – Alt, hvad I har sagt, – – det gæmmer jeg, herinde, – – det vil jeg aldrig glemme, – – det klinger for mig, hvor jeg indgår, – – om natten i mine drømme. – – Og hver dag sidder jeg, – – og gentar det ved veven, – – lige nyt blev det en dag. – – Skildes måvival, – – Ieri, – – jeg har et fattigt skolemesterbarn, – – Edders husstrug kan jeg ikke blive, – – og Edders frile vil jeg ikke være. – – Det menede I heller ikke vel, – – hun kødsede bække hans hænder. – – Når liv var du vest, – – rob det her og manden, – – det er ham, der kødsede hendes. – – Kasper var påståelig, – – hun kødsede bække hans hænder, – – gentog han mere føntigt. – – Jeg så det lyslevene, – – som jeg ser noget i herren her. – – Så gik hun, – – lukket husstrøren efter sig, – – og vendte ikke mere tilbage. – – Han kaldte, – – hun hørte det ikke, – – dør blevet mere ved at lukke. – – Så redd han sin vej, – – med både hovedet, – – og er nødhålm til. – – Efter den aften, – – gære ved som dag ærne, – – ned forbi skolemesterens hus, – – og lured og lyttyd lidt, – – Jungkorn såg jeg ikke mere, – – men hver aften, – – hvordan serverede han var, – – stød Kristine vegerede, – – og styrede over er nødhålm til. – – Og når jeg kom nærmere, – – såg jeg de stridede tåre, – – løbenet af hendes kinder. – – Hvem hun tænkte på, – – er han da ikke så svært at gætte? – – Det kan gærende være, – – men hvad kommer al den slud og mig ved? – – Jungkorn ville have sine placerer med den bundepige. – – Du kan da nok begribe, – – som han tænkte ikke på at gøre hende til sin hustru – – og lovelige ægteviv. – – Hvor har jeg bevarst, – – sagde Kasper herbøddet? – – Det vil jeg slet ikke skikke. – – Skal jeg nu sige dig, min hjertens mening, – – så tror jeg snarere, – – den bundepige har koglet noget tøjeri – – fra samme Jungkorn fra Nørhålen. – – Ja, du griner Kasper, – – men fanden tro de kvindfolk, – – de kan have andet end deres fader hvor. – – I går blev min hestesky, – – mens jeg kom forbi stedet, – – og kastede mig af. – – Det, jeg så nøjere til, – – sad der en stor, sort kat – – i Kristines vindu, – – og glovede på mig, – – med et par øjne som et par ildjule. – – Var det ikke også ved skolemesterhus, – – at Jakobs vogn viltede med et læs langtømmer, – – og forslå ham, – – så han blev en kribling, – – der efter alle sine dage. – – Det synes mig også, – – at Tide påundt, – – at hun står ved aften ved det gære. – – Sådan noget går til. – – Jeg mødte Kristine samme aften, – – silde, da jeg kom fra Svire, – – på dagrum. – – Og hun listede forbi kirkegården, – – og var ikke rar at se på. – – Man går ikke forbi en kirkegård, – – imod må mørke for ingenting. – – Men hvor her jeg varer min mund, – – jeg skal indet undsige om hende, – – og du tiger også med, – – hvad vi har talet om i fortrolighed. – – Lader du dig forlyde dig om, – – til hvem som helst. – – Hvad du skal smage, – – det kan du lide på. – – At stede midter og kalpin har op. – – Jeg vil høre, hvad vi skal have til midter. – – Kasper gik. – – Han lovede den ubrudeligste tavshed, – – og var næbe kommet ned i folkesluen, – – før han meddelte, – – hvad Klaus Brock havde betroet ham. – – Dere næst forøvede han historien med alt, – – hvad han kunne lægge til egen opfindsomhed. – Kapitel 3. – – En lært skytte. – – Åde dage efterrede hermanden igen på jakt. – – Tærkelskytte fulgte ham med hundene. – – Det var langt ud på efteråret, – – togede vær, – – og stærkt blæst den dag. – – Hermanden så alvorlig og forstemt ud. – – Vildtet ville ikke vise sig, – – skønt tærkelt gjorde alt muligt, – – og sendte hundene af sted i forskellige retninger. – – Inde i ravnholdt krat, – – får et råtty overvejen, – – forsvandt på den anden side. – – Hermandens skyd, men fejlede. – – Det lader til, at den skinnbarlige – – djeveler farvede, – – råbte klaus, – – og ragte bøsen til tærkel, – – for at han skulle lave den igen. – – Tærkelsmile og nickede. – – Nået i herren har tilforladt lige mere ret, – – end i selvvid, – – skønt den hermand, – – har der altid ret, kan jeg tænke. – – Hvad skal den slutte at sige? – – Der er dem, der mener, – – at unne øjne, – – lige så vel, kan forgøre ens jakt, – – som de kan volle, – – at man verken kan komme til at kerne eller brøkke. – – Jeg ved inde dom, – – ufremelig for kønnelse. – – Men er det sant, – – så har jeg rigtig set den barthuse liste om – – her i morstidelig, – – som kan gøre mere, – – end at spuleere en jakt. – – Hvad skulle det være? – – Skolemæsterens Kristine for solbjerg. – – Folk snakker slemme ting om hende. – – Jeg er sådan noget, – – når ikke til noget i herrens øren. – – Men mellem de menige og ufri bønder, – – tales der alle håndene, – – der går sammen til gilde eller hovearbejde. – – Alibaflein gesamtheit, – – som tyskeren siger, – – det var kæstens skyld, – – jeg kom skrædres vogn, – – vildtede for i måned. – – Da hun stefans dag, – – og nedet hos præsten, – – forgjure hun deres øl, – – ved at stikke fingeren igennem bundshulden. – Åde dage efter gik hun forbi en gammel kone, – – som halteet hende af vejen, – – men gå ikke i hånden. – – Hvor skal du hen, sagde hun? – – Den halte. – – Ifald du når så langt, – – så er jeg kæsten og grinde, – – da hun gik fra hende sammen med hendes sorte kat. – – For den skal estimereligt tal altid følge med hende. – – Men det slog godt nok ikke til, – – hvad hun spåede, – – for den halte nåede ikke byen. – – Hun fald så langt hun var, – – og slog så skamligt, – – da hun kom til Norden for drøvelmose. – – Det er der tydeligt nok. – – Kan hun få kåle ølet, – – til at falde? – – Tænker jeg min sjæl også, – – at hun kan jage i vildtet fra skoven, – – og gøre det som er værre, – – når hendes sind står der til? – – Jeg har hørt tale om denne Kristine Wevers, – – sagde herrmanden Unvine. – – Det sidder der også her i min skule, – – og værker fra den eftermedag, – – da jeg var nede og se på det skolemester tag. – – Maden, man skal alligevel ikke være så rask til at døme, – – og jeg holder ikke af, – – at mine folk siger und om nogen. – – Skytten svarede ikke, – – han drog sig udmyt tilbage på sin plads foran hundene. – – Klaus Brogred videre, – – han sad og smilte, – – og undrede sig over, – – at rygte allerede havde noget, – – så vidt udstrækning som Skytten fortælling antydede. – – Lidt efter kaldte han tærkel til sig igen. – – Han havde fattet en stor beslutning. – – Det vil jeg alligevel lad dig vide, – – at du skylder medmensker og kristen folk, – – og lægge mærke til, – – hvad du kommer under vær med, – – og om noget kåler i. – – Hører du noget nyt om samme slemme kvinde, – – så har du for lov at gå op i stuen og fortælle mig det om. – – Det kan gerne gælde liv, og lemmer du. – – Tråltøjer er ikke til at spøge med. – – Kommer der mere at slid mig for yren om den kvinde, – – så for birkefoden at gøre sin pligt, – – og tage vidende spyr derhende, – – samt slutte hende i bold og jern. – – Så er du ikke du havde set hende i dag, – – nu ska' om her i skoven. – – Så er livet aktigt, – – som jeg ser noget i herren for mine øjne. – – Hun gik med både hovedet og plukket blomster, – – eller hvad det var, hun nu samlede på, – – da jeg kom forbi efter her om kriset skoven, – – som pligt og sanfærdighed bød. – – Hun spurte, om der skulle være jakt herude i dag, – – og jeg svarede ja med tilforledeligt sind, – – og tænkte ikke på videre. – – Så kan man forestille sig den skarmelige kvinde. – – Giver hun seg ikke til at baske på busten, – – hun står ved, med en lille pin, – – hun har i hånden og siger, – – det bliver vist en dårlig jakt, – – for det er så mørktiveret, – – at det er tydeligt. – – Du kender hende altså Norge, spurte hermanden, – – uden at besvare skødten spørgsmål. – – Om jeg gør, – – det protesterer jeg på, i betimlighed og ret sin, – – forsikret skødten. – – Hermanden brætst i latter, han stansede sin hest, – – og ventes om mod tærkel. – – Hold nu op med den torsede snak og tal tydeligt. – – Hvad jævlen er det for en mængde ord, du jasker sammen? – – Der er jo ikke mening skabt i dem, – – skødten hævede sit hoved og tog til at have den. – – Noget i herren, Moanel, ikke ansigmer for en bogfænke. – – Laver jeg, – – jeg er at ringe til stand i tisidesættelse af mangfolklighed, – – som jeg ridder her, – – at jeg er dårig mand for at læse i postil og Bibel, – – både stort og småt, – – og nogen af de latinske bostæver til lige, – – der af lærer jeg de mange ord udenad. – – Jeg kan også regne, illefærdig, bestrebelse og skrive på tavle. – – For gangen sank Martini, – – da var jeg med til at mærke træer, – – ser jeg riddesfoden til de andre, – – der ser jeg en mand, – – som kan skrive og tælle sammen bedre end den bedste dag, – – end i kongens riger og lande. – – Jeg taler ikke så meget af hoffærdighed og konduitet, – – men den gamle præst i dagrum kender mig også, – – han kom af geerne til kirkeforleden, – – da jeg sad at læse det på geet. – – Hvad bestiller du der, min søn? – – Jeg læser i pedder med søllenøjlen, svarer jeg. – – Ved du hvad, siger han, – – den mand, der kan læse i pedder med søllenøjlen, – – er sandfærdig bestemt til andet end at skyde rev og hare. – – Jeg giver både præst og rive fodet jevelen, – – ropte klaus. – – Når du står for mig, skal du lave farer de forrygte ord – – og tale som et andet fornuftigt menneske. – – Hvad var det, du fortalte om Kristine? – – Jeg skulle engang have været kæreste med hende. – – Det vil jeg sagtige er bare i fortræsket, – – men det er jeg så kom med teksten, – – slog hun mig lige midt på min mave. – – Du får tygt til at blive kæreste med mig, – – sagde hun. – – Tre gange slog det skarne mig. – – Tre og tre. – – Det gør seks til forledelige skarpsind. – – Og nu kommer det værste. – – Seks dage efter sprang min bøse, – – så jeg nærhade fået hjerneskalen flækket. – – Hvad siger Edders nåede? – – Jeg gjorde hvad jeg kunne for at blive glisteret sammen igen. – – Man ved, der gerne behålde sit liv, – – og om ikke er anden grund, så tager jeg rendring om sine kære forældre. – – Men hende skyld var det ikke, at jeg slappte dig fra. – – Klaus Brock nåede til at være dybt græben. – – Han rystede på hovedet. – – Jeg visste, jeg visste, se han. – – Det er slem i ting, de kvindfolk kan stille op med os. – – Hvor herrer er ved os at gå ud og hyde det sine? – – Hører du mere om det ånne fruntimer, – – så lad mig det straks vide. – – Du skal ikke gøre det om sånt. – – Det er jeg, der er mand for. – – Red sig tilbage på din plads nu. – – Ræt nu kommer vi ind i landsbyen, – – og det skigger så ikke, at folk ser dig ved min side. – – Kapitel 4 – – En ret færdig dommer, – – og om 30-14 dage senere kom Birkefoden riden ind på herregorn. – – Det var en lille velnæret mand med et illerøjt ansigt. – – Doppeltage, og en udtryk som kun vidende – – om den fortillagtige mening han nede om sig selv. – – Han strakt var en sammenknappel kofte – – og store sølspænder i knepindklæderne og skoene. – – Parryggen havde en lang pisk, – – hvis abrandelige sorte farve, – – tiden efter hånden havde forvaltet til brunrød. – – Han ville vide, hvad der var at gøre med hensyn – – til alle de rykter den sidste tid havde frembrat om kristine. – – Rykter der hver dag forøvedes, – – og som indeholdt de utroligste ting, – – hvilket måske netop var årsagen – – til den opmærksomhed, der skænkede dem. – – Klaus Brock påtog sig en alvorlig og dybsentig mine. – – Tavlinge og lå sig fortælle alt, – – hvad Birke fået en viste før han gav sin mening til kæne. – – Det gør mig ondt for det skolemesterbarn, – – sagde han endelig, – – men ratten må gå sin gang, – – og hun bør tage sin forhør, – – der er ikke andet at gøre. – – Jeg kan for min part kun sætte ring i lid til, – – hvad der siges på hende, – – men noget af det må dog have sin rigtighed. – – Hvis det er det i alt fald, – – at hun har forhækset mig, – – hun og jeg mødtes vel de hundre gange til forn, – – uden at jeg brød mig derom, – – men nu tænker jeg på hende, hvad I er i dag. – – Fra gangen, da vi var til Gilehås Brockdorf, – – sagde jeg til mig selv, – – mens jeg sad os så på alle de pyntede fruer og jomfruer, – – hvordan ville Kristine se ud i den dragt, – – eller i den dragt, – – hele natten drømte jeg alene om hende. – – Snid du hvad jeg har gjort, – – i en søltoft, – – dig kan jeg nok betrute, – – du er en tavs og ved af hæftig mand. – – Jeg har tilbudt hende at komme herop, – – få plads på min går, – – og styre huset for mig i min ensomhed. – – Hvad tror du vel, hun svarede? – – Jeg vil være for dømt, hvis du getter det. – – Hun sagde, at hun hælder at viles lide vadmel, – – og lærer foran sin vev, – – end at gå i fløj eller silke hos mig. – – Birke fuldens lohænderne sammen, – – hans fede ansigt udtrykte den dybeste rejsel, – – over en så stor ugudelighed. – – Man skulle antele for onuligt, – – om ikke noget i herren selv fortalte det. – – Men det falder mig ind, – – siden I tænker på en til at styre huset, – – så våger jeg ydmyster for at slå æder min datter meget. – – Hun er stor og stærk, – – dertil vel lært. – – Hun holder også ubekribelig meget af æders noget. – – Der er ikke sådan en hermand til, – – for gangen sagde hun at læse det i kathikismus med sin lille søster. – – Da lige så kom til det bud, – – som handler om den høj øvrighed, – – formandet hun barne til at ha'agt og kærlighed for hver hermand. – – Tåren stød mig øjnene ved at høre dig på. – – Maren kunne så godt være æder til hjælp og pleje her på gården. – – Klaus sprang op og slog i bordet. – – Til pleje, siger du, – – siger jeg ud som en mand, der har pleje nød i. – – Til nytte og placer i ledige timer forbedret Birkefoden. – – Hun er nok dygtig skæv, din datter. – – Det er hun, – – men hun kan kaste en tynde ru fra guldvid op i dejtruget, – – så det knager igen. – – Hun har nok også røde øjne. – – Det er vist, men hun ser godt med den. – – Så er der desuden noget om en vorte på næsen. – – Den er næsten borte nu. – – Vi lød med det fra Amsing læse over den, – – men knip nok lovlig meget på betalingen den første gang. – – Giver vi hende en daler til, for hun tager for svinde, – – så der ikke bliver en prægt tilbage. – – Årne, nej, årne, nej. – – Det er vist best, hvis lovernes drej over Maren, – – så jeg havde fået en lene. – – Giv du fået en ulykkefoden, – – i det du er så dumt, – – at du ikke kan forstå et ord af, hvad jeg siger. – – Jeg vil ha en her til gården, – – der ser lidt vel og er drægt ud. – – Jeg søger en rosenblomst, – – som havde ungdom og skyndighed, – – så vist som jeg endnu er en rask og rør i mand. – – Det siger kvindfolk i det mindste, – – men nok herom. – – Gå du nu til din gærning, – – og sæt ting på sevanlig tid. – – Finner du folks klage over, – – den troldkvinder ved at grundede, – – så beskik menige i 15-tås mænd, – – og lad dem, som bringer klage, – – over sverv hende troldom, – – arkte også på, – – om hun har noget at sige så fri med, – – for det er de godt folk sikter hende. – – Skønt, jeg ikke tror det. – – Jeg tror det min sjæl ikke. – – Jeg heller ikke noget i herre, – – men mit ærne herom var til lige at forhøre, – – om vi skal fare strengt med hende, – – ifall hun nægter. – – Vi farer frem efter lovens bud, – – svaret herermandens miljene, – – den, som ikke vil bekende, – – med det gode, for at bringes dig til med det unne. – – Jeg ser nu ær vi ved det, – – så er Jens og Nicke dybsentet. – – Annen og videre ordre har jeg ikke behov for, – – men de så overbukket hans afsked. – – Klaus Brock holdt ham tilbage og ydrede halvhøjt. – – Om du lægger hende på stigen, – – for at nøde hende til at tale, – – så farer lige vel lidt med lempe, – – at du ikke skamferer mig hende. – – Forstår du? – – Det forstår jeg godt. – – Jeg er der heller ikke fri i går. – – Det gælder noget i herre om, – – at hun skal bekende, – – Jevelen farer i dig Birkefoden, – – så dumt du er. – – Det gælder for mig om, – – at du skoener hendes rare, små lemmer, – – så lødes, at jeg ikke bliver for derved, – – til at få hende op på gården. – – Der gik pludselig et lys op for Birkefoden. – – Han så uhyger forbause på Klaus Brock. – – Smilte og ville tale, – – men herre manden skyd ham ud af døren, – – og ropte til ham, da han kom ind i gangen, – – at han kunne gå over til ridefoden, – – og lad os give en kanne, – – hvis det gamle spanske vin, – – kapitel 5, – – I Kælderen. – – Der forløb en lang tid, – – det blev vinter og forår igen, – – rygtede voksøde, – – og i hele egen udbredtes fortællingen om Kristine, – – og hendes troldomskunster. – – Til sidst var der ingen, – – som kom med en historie om hende, – – uden at den blev troet og forbedret, – – i det den gik videre, – – så var det en aften, – – da hovfolkene satte højstak på herregården, – – og var solbjerg. – – Forspændt med to mavre stude, – – og kørte han bundedreng. – – På et halmknib i vognen, – – sad en sammenbåd kvinde, – – hvis hende og fødder var lænkede. – – Hun havde bundet uden klæde om sit hoved, – – og trukket det så langt frem, – – at det næsten skjude hendes ansigt. – – Foran vognen redde den fede birkefoden, – – og tog hans svinde med vigtige miner, – – og meddelte svar på verdsbørsmål – – de tilstrømende bønder giver dem. – – Det er Kristine skolemæsters, – – fortalte den en af svendende. – – Det er slemme med skarne. – – Nu kan hun ikke hygge så længere. – – Nu skal hun op i klemmen på herregården, – – og bekende sine mange miskerninger. – – Klaus Brock ventede ved porten, og tog imod dem. – – Han var nylig stået op fra sin midt og søvn, – – og havde et højst fortrædeligt ansigt. – – Da vognen kom ind i gården, – – blev Kristine ført ned i kælderen, – – af nogle stejle fugtige trapper. – – En mand gik foran hende mand lygte i hånden, – – de der faldte ikke andet lys ned i fængslet, – – end fra et lille tilstængt lufthul op i gården, – – og det forslog ikke sønderligt. – – Stik hende et knæppe halm hernede, – – sagde herrmanden, – – i det han tog lygten fra kalen, – – og lå den skinn falde over de grå mure, – – som glinsede af fugtighed. – – En flauermus fløj hend mod glaset i lygten, – – stor spildelvæv hanged for velvingerne, – – kalten, der var faldende fra stenene, – – lå i dønger omkring på jorden. – – Kristines lemmer rystet af kule, – – set om, sagde Klaus, – – så vidt har du bragt det, – – hvem skulle tænke på det den første dag, – – vi tog snakket sammen, – – så synes jeg næsten, – – du havde stået der bedre ved at følge med tilbud, – – og dravet med mig, – – som madmure og befalende på gården. – – De taler om dig, barn, – – alle vejne, – – de forklager dig, – – og lægger dig svære og miskerninger til. – – Hvordan vil det ende? – – Fanden skal tage mig, – – om jeg tror, du slipper vel fra det. – – Alle de, som har siddet herinde før du, – – gik ud til den kolde død, – – set dig om, gen tog han, – – og lyste hend mod væggen med lygten. – – Kan du skældne den jernring der og i muren? – – Den blev Stefan Galt bundet til, – – han, der i min sælige her faderstid, – – våvede at lægge renglykken fra jordene i vår dyrehave. – – Her fra Kælderen gik den lige vej op til galjen på solbjergbake. – – De snakker om, at han spøger i nu hernede. – – Det har jeg da aldrig mærket til. – – Kom mig hen. – – Kan du se det krimskrems, der står malet på muren med kuld? – – Det har Sissel Bjerregaard tegnet, – – hende der lavede for gift for vortyr. – – Hun ville ikke gå til bekendelse, ligesom du. – – Men så lå de hende sede hernede, – – til halv min rådnede under hende. – – Og når det blev aften og nat og rotterne kom og tog fat i hende, – – siger folkene, at de kunne høre, hvordan hun skrej og vondede sig. – – Så tegnede hun på væggen. – – Jeg er nu det næsten slettede, ud af tiden. – – Men da jeg var yngre, stod det friskt og tydeligt til at skældne, – – først afbillede hun sig selv. – – Det skal være denne samme krøbne skikkelse der, – – så tegnede hun guds hånd over sig. – – Det betegnede, at hun var i nød og piene. – – Så tegnede hun et kors, hver gang foderen kom, – – og fortalte, at der var død en af hendes unger. – – For dem lå de drive om, mens hun sad i pinen. – – Til sidst slæbte de også af sted med hende, – – op på banken. – – Der fik hun det kolde hjern og smage. – – Så den gik det dem, der sad her før du. – – Tænk vel dig på. – – Hvorfor tiger du? – – Hvad er det, du har der i hånden, – – og knuer sig fast til dine leber? – – Lad mig se. – – Lad mig se gen toan, – – og rev med magt den genstand fra hende, – – som hun stigede på. – – Det var et lille ravjerte knyttet i en sort snor om halsen. – – Hvad skal det betyde, – – og om det klavet for tørnet over, at han ikke fik noget svar? – – Et ravjerte med et navn i. – – Det er vel noget af det tøjeri, – – du bruger til at kovele med? – – Hede med det. – – Og under disse år, – – rev han ravjertet så hæftig til sig, – – at snoren gik i stykker. – – Kristine udstøtte et gennemtrængende skrig. – – Hun kastede sig på kne foran herremanden, – – og strakte ham sine hænder i møde. – – Giv mig det igen. – – I må ikke tage det fra mig, – – så unn kan I ikke være. – – Jeg beder æder, – – så mindeligt blot ham dette ene, – – lad mig behålle det. – – Hvem har du fået i dag? – – Kristine svarede ikke. – – Tilstå det, – – så skal du få det igen. – – Når du betænker dig, – – så går jeg. – – Jeg fik det en aftenstund – – for 6 år tilbage. – – Det har aldrig været min alt siden. – – Er hvem? – – Er hvem? – – Er den eneste, – – der brød sig om mig i denne verden. – – Det er jo mig, – – så er jeg herremandens mildende. – – Jeg er den eneste, – – som ved dig vel. – – Sige et ord, – – så skal jeg komme, – – og luk dig ud herfra. – – Jeg skal få dem til, – – at lad sage en falde, – – og gå noget af den, – – der siger dig noget på. – – Vil du tjene mig op på gården? – – Er min sjel nok? – – Prøv bare at sidde hernede i en stund. – – Nu går jeg min vej, – – og vi to mødes først igen, – – når du blev fornuftigere. – – Mit ravgjerte, – – med et ravgjerte, – – bad Kristine, – – og stillede sig i vejen fra Klaus. – – Han skød hende til siden, – – og forlod kælderen, – – uden arkte på hendes bønder og skrig, – – mens dørene blev lukket, – – og låsede efter ham. – – Hun hørte vandroperne drøppe – – fra loftvelvingen ned på guldvet. – – Kapitel 6 – – Domn, to måneder efter – – blev der sat ting på herregården, – – og Kristine skulle møde – – til forhør og domn. – – De havde valgt 15 togsmænd – – til at give kendelse i saging, – – idene kom frem, – – og svor deres helgjons id på – – at tale sanhed, – – i det de udlager hende for troldomn. – – En værgage i en forklaring, – – efter at den havde set Kristine standse uden – – fra det sted hvor den stod tøjerede. – – Den andens arm begyndte at visne, – – efter at Kristine året i forvejen – – havde trykket ham i hånden. – – Et barn fald ned fra et hølleoft – – og slog sig ihjel samme dag, – – Kristine gik forbi stedet. – – Birkedommeren måde to en værgsforklaring – – og skrev den op. – – Kristine sad på bængten foran ham, – – lige blej og sammenknud, – – indsvøbt i et stort tørklæde. – – Hver gang Dommeren spurte, – – hvad hun svarede til de beskyldninger, – – der rettedes mod hinne, – – rystede hun blot på hovedet, – – og så i værdet med sine fromme blå øjne, – – som om hun krævede himlen til vidende – – på sin uskyldighed. – – Klaus Brocks lærte skytte, – – var den iveteste af alle hendes anklærere. – – I et vidt løftigt foredrag, – – som prøvede med en mængde forvirrende ord, – – der ikke stod i den ringeste forbindelse med hverandre, – – beviste han var ledes an i de sidste år, – – hvis de tusinde gange, – – havde at nu skylde de genstand for hendes havede fulde kovlerier. – – Dem, han alene ved Gud faderes særlige beskyttelse, – – noget et var undgodet. – – Det tog lang tid afhører alle disse vidner. – – Da endelig en vær havde sagt, hvad han visste, – – blæste Birke Dommeren det skrevende op for Kristine, – – og formandet hinne til at bekende sandheden, – – siden det nu, efter så mange troværdige og ærlige mennesbyrt, – – ikke nødtede hende nekte hende og tige. – – Hun rejste sig op fra bænken, – – og foldede sine hende over brystet i det hun sagde. – – Det bekender jeg, og kræver Gud, – – allemægtige til vidne, – – at jeg ved mig fri og uskyldige alt, – – hvad de vidner om mig. – – Jeg er kun en starkle spige, – – der ved en vær det bedste, – – og som aldrig har tænkt på at gøre nogen skædning i det. – – Jeg er, det er en god snak, – – den, sagde Birkefoden med et blik over på togsmændene, – – som tilnækket ham deres bifald. – – Hvis en vær kunne fri, så ved jeg nekte, – – blev ingen tviv hængt. – – Men du gør uret i at stå imod, – – og spille tiden. – – Tilstå nu heller og med det gode, – – så vi skal fælle en mildom over dig, – – efter bedste formu. – – Jeg er uskyldig gen 200 graderne, – – og bedre for herre viser mig den noget, mennesker nekter mig. – – Ja, siden du ikke vil bekende, – – så må der fares frem med strenghed, – – og vi kommer til at lægge nogen bigneputter. – – Efter disse uger rejste Birkefoden så op, – – og tog en pakke frem, som han havde læggende på bordet, – – indsvøbt i et rødt klæde. – – Se her er så små fjeld, – – lille Kristine, vedblev han, – – mens han lyste klædet op. – – Der er en hængslig den ene ende, – – imellem dem lægger vi dine tommelfinger, – – og klemmer sig fjeldende sammen, – – til du kommer på bedre tanker. – – Det hælder sådan opvindelse af min skrive derhjemme, – – forklarede han med dommerne. – – Og den har gjort mig meget en prægtig nytte, – – når jeg havde med sådanne forhærdede misheder og bestilet. – – Dommerne rejste sig fra deres blasser, – – for at tage det lovpris det redskab i nærmere øjnsyn. – – Skulemesteren trængte sig frem til dommerns bord, – – både sig næsten til jorden, – – og bøn faldt om skonsel på sin datter. – – For barm jover til Starkelsbarn, – – se han, – – om I kunne klemme hende små fingre til skarme, – – vil hun ikke kunne holde ved spolen eller vevn mere, – – virke dommere en trak på skulderne og smilte. – – For spolen skyld, – – kan du ingen såg gøre der lille skolemester. – – Hun har været det hun kommer til, – – det skal jeg nok være der mand for, – – men hun holder ikke den pinne ud, – – hun er kun svagelig, – – hun er så ung, – – det er Starkelsbarn. – – Det er netop ulykken du, – – de unge er altid de mest for giftede. – – Kristine sade under samtalen ubevæglig på bænken, – – med hovedet tungt ned på brystet, – – og et lignende udtryk i sit ansigt. – – Ær til kastede hun et blik omkring sig, – – som om hun sygte noget og freltes blandt mængden, – – der omgav ene. – – Men der var ingen freltes at finde, – – der virkedommeren forklarede meddommerne, – – sit pinne redskabs anvendelse, – – trængte vidner og tilhører sig nærmere omkring bordet. – – Sagen begyndte først nu at blive interessant for dem, – – men den almindelige forvendning blev pludselig tilindet i ord, – – i det foden gav stokkemændende befaling til at jage alle uvidkon ud, – – mens det pinnelige forhør fandt stedet. – – Dørne blev lukkede i lås, – – og alt hvad der foregik lød sig alene formod, – – at de langtrukne klæende skrig, – – som vedblevede lyde ud for salen. – – På én gang ophørte disse skrig. – – Nu hun viste gået til bekendelse, – – sagde en af de lydderne. – – Den trål hun har svåret sig til, – – må dog ikke have den rette kraft, – – siden han ikke kan gøre hende hår, – – og fri hende fra pinnen. – – Nu skriver foden op, – – så sværre togsmændende hende skyldig, – – og tre dage efter fyrer de hende ud på solbjergbakke, – – og brænder hende, – – som de gjorde med den sidste. – – I dette øjeblik lød der hestetrav, – – og hun glav ned i gården. – – Det var Klaus Brock, – – der kom hjem fra anden jakt. – – Han gik op af trappen, – – nikket noget til den hilsne mængde i forstuen, – – og bankede på døren til dommersalen, – – med skaftet af sin rivepisk. – – Når, hvordan går det, smurte han, – – og satte sig ned i fodens stol. – – Hvordan er det fat med dig, Kristine? – – Hvad er du faren i dag, – – end da vi to taltes ved, – – ned i min fader stue, – – tilfodd hans bottene? – – Dommeren rystede på hovedet. – – Hun er en slemt stride gen, – – så er jeg bare, – – og så uskyldig hun end ser ud. – – Alt der vidnerne overfører hende på deres særlighedsed, – – fragår hun, og vil indtil bekende. – – Vi har lagt hende lidt i piene, – – men så dunnet hun. – – Klaus Brock ryngede sine krog på ø, – – har i lagt hende i piene gen tog han, – – og slog med sin piske bordet. – – Men jeg sagde jo, – – at der heller ingen ting, – – lad mig se, hvad de har gjort ved dig. – – Du, Kristine, var sundt ned på bængten. – – Hun bevægede overkroppen frem og tilbage, – – som julelede lige smerte, – – og holdt begge arme hængende ud for længet. – – Hun lod, der heller ikke til at høre her og mandens ord. – – Da han gik hen til hende, – – og tog den ene arm, – – så han tommelfingeren klemp flad, – – og drøben er blod. – – Men for djævelen, Birkefode, – – de handlede jo lige mod, hvad er aftale. – – Jeg sagde, at de skulle vente med. – – Birkefoden misforstod, at der klavs. – – Han ville gøre sin farceelse god og udbrød. – – Vi borde måske have ventet til, – – at noget i herren kom. – – Men de kan så godt gøre det om igen. – – Måske hun holder det bedre ud, – – og går til sine synners bekendelse. – – Her skal noget i herren se en rar opvindelse af min skriver. – – Den presser sanhedet ud. – – Videre kom han ikke, – – i det samme lød hestetravene i gården. – – Man hørte råb og støj af mængden, – – som ventede på gangen. – – Døren til salen blev ræven op, – – og der styrste en ung mand ind, – – lige blej, vaglene og halvnøjen. – – Han så sig omkring med forvildede blikke, – – strøj det lange hård fra panden, – – og sang ned på bængden foran dommerens bor. – – Klaus Brock ielede ham i møde og udbrød. – – Men hvad betyder det, junger ene våld, Brock? – – Folk siger, at I ligger for døden hjemme på nørholden, – – og I kommer her, og hvordan er de I ser ud? – – I har jo knakk nok klæderne på kroppen. – – Ene våld så omkring i salen, – – da hans øjne møttekristine stod han op, – – strakte hende sine arme i møde, – – og få hend mod hende. – – Der er hun, så er alting godt, – – jeg kommer der viste tidsnok. – – Du skal blive fri, blive frelt min egen kristine. – – Her er jo gradblot ikke mere. – – Hvad er det, I har for med hende? – – Nedeblod han heftig. – – Hvad kan I sige hende på? – – Hun er en ærebar skikkelig pige. – – Det vil jeg svoret for Gud og hellig mand. – – Hvem kan beskylde hende for troldom? – – Hun er fri, ikke sandklags, Brock. – – I er for klån herre til at tro på slit. – – Jeg lå sygt og hjemme. – – De har pilt og plade mig. – – Tvunget, ticket. – – Ved mig til at glemme dig, – – Hvad er der nede fra vejle, – – da de sluttede mig inde? – – Derfor kunne jeg ikke komme. – – Men så spurte jeg din nød, – – hvad du led, – – hvad de skarmsmændesker satte på. – – Jeg flygtede, sprang ud af vindul, – – her er jeg, nu skal allting blive godt. – – Han knælede ned for hende, – – grep hendes hånd, – – og kyssede den. – – Først da han dro den tilbage fra sine leber, – – så han blodet, – – der løb ned af de knusste fingre. – – Og får ind på birkedommeren, – – der tvivl råde, der forlager en, – – så hen på klausbrok. – – Hvad har I gjort, viljene? – – Rob det ene vold. – – Gud fordømmer jeg alle til håbe. – – I har pinthinde knusthendes vide små fingre. – – Det har I våbet. – – Hvem har befaldet det? – – Ved blevet han, – – og får ind på klausbrok, – – og grep ham i skulderen, – – mens hans øjne lygnede, – – og at hver trække hans ansigt, – – hvad griner du af, tal, – – eller jeg kvæler dig? – – Jeg vil vide, hvad den det her er gået for sig. – – Ved du af, at jeg holder af hende? – – At hun er det regneste, – – det uskyldigste, – – mine øjne har set i denne verden, – – og I pinner hende, – – I knuser hendes hænder? – – Klausbrok støndede under ene voldskreb. – – Hans fede ansigt blev blodrødt, – – mens han kæmpede for at gøre sig fri, – – men den syge holdt ham fast. – – Hererman følte hans eget ordne i sit ansigt. – – Så hans fuglende øjne og sammen bitetænder. – – Klaus ropte om hjælp. – – Sannemændene kom til – – og dro ene vold fra ham. – – I dette øjeblik gik døren op. – – Der kom en høj herra ind, – – fuldt af tre tjenere. – – Der har vi ham, – – ropte han i døren. – – Mine starkels ulykkelig søn. – – Hvad er de gør ved ham? – – Hvor var I sløngler? – – Og lægge hånd på en adelig unger? – – Og herre? – – Det de gør velgjort, – – ropte Klaus. – – Han var i lave med at kvele mig. – – Skaffes bare fri for det gale menneske. – – Han kommer her og krænker – – rettens værdighed af mig i sted. – – Han løb frarester hjemme, – – forklarede Federen. – – Han lå syg og værkbruden i sengen. – – Ingen anede, hvad han havde for, – – før folkene så ham jage ud af gården – – på en udsaget hest. – – Det vil volde hans død, dette. – – Han er vort eneste barn. – – Og jeg er en starkels ulykkelig fader. – – Men det er al sammen hendes skyld. – – Den forbanede kvinde, der, – – hun har forlocket ham, – – ved sine jevliske kunstner. – – Det er hende han tænker på. – – Hende han ligger og drømmer om, – – når Federen driber ham. – – Hør Klaus Brock. – – I er min gamle ven. – – Vil I gøre mig noget til gode, – – så sørg for, – – at vi får den pige dømt, – – at hun ikke vådler flere ulykker. – – Hvis du gør noget dertil, – – så sverver jeg på min særlighedsed, – – at hvor ene vold var rask og frisk, – – og sine forældres glæde, – – lige til den dag han fik hende at se. – – Hun kovlede for ham, – – hun forlockede ham, – – til hende redd han ned. – – Så mødtes de i skoven, – – og på den brune hede, – – se nu hvad hun har gjort ham til. – – Han synker sammen, – – hovedet falder ned på brystet, – – han ryster og bever som et espelø. – – Det er en ting, vi kan lægge ham på. – – Kom i sløgner derhende, – – og hjælpers ham ud. – – Ene vold var fald ned på bænken. – – Hans hele læge med skældvede, – – der tjenerne bare ham ud af stuen, – – prøvede han på at gøre modstand. – – Men lå det beror mere udstød klæende suk, – – og stiger han på kristine, – – med et udtryk af smerte og fortvivelse. – – I det klaus brog er der kommet tilbage, – – stillede han sig hen foran Birkefoden – – med en vigtig talende mine. – – Denne gang blev han forstået, – – foden rystede på hovedet og udbrød. – – Jeg kan se, hvad noget i herren mener, – – og jeg må give ham ret i det, – – som i alt andet. – – Nu er vi der ikke i yderligere vidnesbyrt behov. – – Jeg har kendt, – – har jungt og ene vold, – – for den dag, han var den fejreste kal på hele egen, – – stor og stærk og sitil, – – og nu knur og sod og værk ham, – – så man kan tælle de timer, han har tilbage. – – Alle vidner er imod denne unge kvinde, – – om noget, – – er imod denne unge kvinde, – – om noget i herren vil. – – Jeg må fange lidt an igen, – – med de to små fjæl, – – dem min skriver derhjemme, – – så sinrit har lavet til dyds og sandheds fremme. – – Så tænker jeg også nok, – – at jeg skal få hende til at bekende. – – Anden gang de kommer i klemmen, – – går det altid lidt nemmere. – – Lad mig først tale lidt med hende, – – så jeg klares brok. – – Kristine rejster og kom hen til vinduet. – – Kristine syntes og vågner, – – Kristine syntes og vågner en dygt drøm, – – der hendes navn blev nevnt. – – Hun så i været, – – gysste og gik lige som modstrebende – – hen til det afsidelsvindu, – – hvor herremanden stod og vintede på hende. – – Hør nu, Kristine, – – udbrød Klaus Dæmped, – – du ser, hvad der er sket. – – Du ved, hvad der kan vente dig. – – Men jeg er en ærlig og god mod i mand, – – og jeg føler medlyngt for dig i alt, – – hvad jeg kan. – – Vil du blive deroppe hos mig, – – på herregården, – – og gøre mig til behag i alle måder? – – Jeg er ikke så vanskelig af mig. – – Så skal jeg se, – – og lægge et godt overind for dig hos dommerne. – – Jeg skal holde af dig, – – lille rare Kristine. – – Det kan man nok, – – fordi ens skæg er gråt. – – Du skal få de dejligste klæder, – – som findes i denne verden. – – Nå da, – – silke og florel, – – selvbrudder og safren. – – Hvilken anden spise, spille, – – og dunre så langt dagen er. – – Vil du? – – Betæn dig dog, – – du rager lille bige. – – Jeg skal heller ikke give jer i dig bort, – – når jeg bliver givet af dig. – – Det forbanner jeg dig til. – – Du skal få det deroppe, – – så ikke den bedste adelsfru i kongens rige og lande, – – har det bedre. – – Du ser sig polis, bummer. – – Jeg forstår dig godt. – – Du siger ja. – – Jeg forstår dig på din plads igen. – – Så skal jeg spille med det bedst, – – den birkefåde, – – så både han og de femton tågsmænd, – – siger der Frank, – – og fri for alt. – – Hvad du? – – Glasbrok smilede tre om ferende. – – Han var overbevist, – – om ændeligere har vundet sejr. – – Kristine svarede ham ikke et ord. – – Hun stod tavs og boede foran ham. – – Kun en eneste gang så univeret, – – og låd sine store øjne vilde på ham. – – Han forstod ikke det udtryk, der lå i dem, – – og dog var det meget talende. – – Da Klaus Brok tav, – – ventede hun sig bort fra vindu, – – og gik ind til bordet. – – Hun stansede foran birkefåden, – – hævede det bøget hovedet dristigt, – – frit og udfordrende. – – Aldrig havde hendes øjne stråle liveliger, – – hendes læber direde, – – som om det kostede hende møje og forurene frem. – – Der behøves ikke videre og vidende spyrt, – – sagde hun højt og tydeligt. – – Jeg tilstår alt. – – Jeg er en heks. – – Døm mig nu som i vilde. – – Åde i dag, senere, blæk kristine brand på Solbjerg-bakke. – – Slut på, en heks fra Solbjerg, – – er Kajt Edler. – – Denne indlesning, – – er Christopher Hulstahl, – – Lydbo.com – – Klocke Støberen. – – Dette er LibriVoxensbildning. – – Alle LibriVoxensbildninger er offentlig eind om, – – for yderligere information, – – eller for at melde dig som frivillig, – – kontakt LibriVox.org. – – Klocke Støberen. – – Lydbo efter fortælling af Sofus Bauditz, – – Gyldendalske Bohandel Nordisk Forhållag, – – København og Kristiania 1905, – – indleset af Christopher Hulstahl, – – Lydbo.com 2006. – – Der var falden sne i over den gode stade Nørenberg. – – Jevn og tæt var den falden, – – liggede i tykke lag, – – alle de stejle røde tage, – – krængede sig som et tungt, bristefærdig tæppe, – – udover deres rand, – – og lov som blød fyl over de snavere gader. – – Himlen var så mørk, – – så vinter lige sortet blå, – – at røren fra de smalte skålstene, – – tog sig helt lys ud på den baggrund, – – og lige i værd stødten, – – som osen fra et slukket lys, – – de det var blikstille, – – det var tom de gaderne, – – vel sandt, det var tidligt på morgenstunden endnu, – – for et par år hundre siden stød mig en oplænge før daggry, – – så det var ikke seng, der holdt folk hjemme, – – det var vejret. – – De, der ikke havde noget bestemt at gå efter, – – blev kønt hjemme, – – og skyndet på varmen inden dør. – – Der kom ændelig en, – – han drejede om hjørnet hende ved kirken, – – og gik så med afsted i skridt ned af en sidegade. – – Han frøs, det var åbenbart, – – for haten havde han trykket godt ned over øgerne, – – og pælskraven på karten var slået helt op, – – og man ikke så sønderligt andet af ansigtet, – – end den spisse næse og det spisse skek. – – Men samtidig med, at han således åben vedkendte sig, – – at kuglen var ham ubehagelig, – – viste, at han dog en synlig bestrebelse – – for i gang og holdninger hevde sin verdighed, – – selvom ingen så det. – – Det var den forne med Wolfgang Strobel, – – stedens første rådshære, – – eller losunkere, som det kaldes. – – Han skulle hen til klokket støberen fra et aldorfor, – – for på empets vejne, som medlemmer rådet, – – og overværer støbningen af den store klokke, – – som St. Loren's menighed havde bestilt til deres kirke. – – Og desuden var der overdravet ham et andet tillidsværv, – – som gjorde hans nærværelse ved højtideligheden mere end nødvendigt. – – Den rige ventel Guldemund, – – hans ven og tidligere kollega, – – var nydelig død, og havde indsat ham – – til fuldbyrder af sin sidste vilje. – – Blandt de testamentariske bestemmelser, – – var der også den, – – at den ikke ringe som præget i søl, – – da umhyggeligt var lagt til side i en punkt for sig, – – skulle anvendelse til at blandes i den malm, – – hvor er den nye klokkeskuld støbes. – – Det var jo nemlig en anmindelig tro, – – at tilsætning af et eget metal for højde klangen betydeligt, – – og derfor en guldvel behagelig gerning, – – og anvende nogen af sine midler i sådant øje med. – – Som executortestamenti, – – skulle nu Wolfgang Strobel – – personligt nedlægge den afdødes børs i den smeltede masse. – – Torne ude og slog tre kvarter til åbte, – – og lyden af slagene drønede med de stillheden ud i den tunge luft, – – så et par kraver der sad på en trappet gaul, – – og gjorde sneen endnu mere vidt end den var i forvejen, – – pludselig fik travlt, – – lettede klosset på vingerne, – – og eget skrine fløj hen overtagende. – – Wolfgang Strobel giket akkurat så meget op, – – at han kunne se den løsrevne sne, – – som fine dun ryse ned fra gaulen, hvor kraverne havde siddet. – – Men forresten så han verken til højre eller til venstre. – – Men gik sin lige vej uden at lægge mærke til mange en blik, – – fuldte hans statelige skikkelse bag de halvtøde, blyinfattede ruder. – – Han havde allerede så tidlig den, – – var Haft-Ærvolsen på morgensdunden. – – Det var ikke undgodt hans skarpe faderøje, – – at Anna, hans eneste barn i længere tid, – – havde set mildt til hans altdorfer, – – der ikke forsømte nogen lejlighed til at nærme sig hende, – – eller i afstand og slu hende med øjnene. – – Men at det var kommet så vigt, som det var. – – Det havde han dog ingen enelse haft om. – – At tænke sig, at den oppe løbende klokkestøbere dreng, – – havde haft frekhed nok til at få ære hans Anna en skudepenge – – med sanggaerv og draven på, – – som hun ovenikøbede bare en lise om halsen. – – Den var ikke en gang af guld. – – Det var simpelthen bak. – – Mere havde den pragerfamilie ikke haft råd til. – – Men at Anna, ja, det var godt, man havde øjnene med sig. – – Han synes nok straks i morse, at hun havde en snor om halsen – – under den grusede krave, – – da han så tog i snorne trakt til, – – han korpus delecti der. – – Jo, det var rigtig opbyggeligt. – – Han havde ingen gang givet spørger, hvor hun havde den fra. – – Men det gjorde os da heller ikke nødigt, – – for hun var blevet så rød som blod, – – og faret ud af værelset. – – Han statter, og fejt alder for søn. – – Det var ikke for det, – – alder for var ansedt i sit fag, – – og penge manglede han nok helt og ikke, – – sagde man. – – Men for det første havde der for gammeltid, – – vedet dem nødigt mellem, – – og for det andet viskede man så meget i kroner – – om klokkestyperens ærlighed. – – Nå ja, ærlighed og ærlighed, – – men aligevel et godt navn havde han ikke. – – Anna kunne egentlig have haft godt, – – at have livet fuld huk kunne hun. – – Det vil sige, han undede naturligvis heller – – hans alder for at have fået det. – – Nå, der stod han selv i faderens bord, – – og gjorde sit skrop ud. – – Wolfgang Struppel værdighed har medket blik, – – men gik ind af borden, – – ind i gården, og hilste på de forsamlede. – – Herinde var der fest i luften, – – det var tydeligt. – – Alle de indbudte møtte højtidsklæd, – – og klokkestyperen og hans vinde, – – havde splint og nye gule skødskind over den sorte dragt. – – Nu skulle det jo også fuldendens, – – hvad der i lange tid var forberedt. – – For meget havde der været at gøre. – – Det visste en vær. – – Først var der ude i gården, – – under det hellende halvtag, – – blevet gravet et stort hull, – – støbegraven, – – og i den var der muret og klimet en støtte, – – kærne, svarne til klokkens hulhed. – – Der så den var tørret i luften, – – og ved ild var dikten blevet lagt på. – – Et læge af aske og leer, – – svarne til selve klokkens lege. – – Det gik ikke så hurtigt som med kærne, – – typodikten måtte i voks anbringes – – alle dilatinske biblesprå, – – der skulle smykke klokkens yderflade, – – og navnene på menighedsforstanderne, – – der havde bestilt den, – – samt navnet på den frommetestater, – – Vendselgultemund. – – Og først efter at alt det, – – det var sket, – – havde man kun skrevet til at danne den yderste, – – massive leerform, – – mantilen. – – Da så den, – – også ved anvendelse af ild, – – var gennemtørret, – – blev den ved hjælp af et trisseværk, – – heist op at støbe graven, – – og dikten taget af. – – Mantilen sinkedes, – – er der forsigtigt ned, – – så at den kom til at stå, – – akkurat i samme stilling som før, – – over kærnene, – – og mellem denne, – – og den yderform, – – var altså et tondrum. – – Det som før intog sat dikten, – – og som nu skulle udfylde sig malmen, – – natten igennem, – – var der blevet fyret i den store smeltehån, – – svendende havde ikke fået blån i øjnene, – – men nu var alt også klappet og klart, – – og man havde kun at vente på Volfgangsrupel, – – klokkes døbån, – – i en mørkt tavsmand, – – der aldrig så lige på nogen, – – og som efter var der sages, – – ikke skulle være god at have tilfjende, – – hils det med koldhøflighed på den fornemme rådshærre, – – der forresten heller ikke så op, – – da han ved et nedladende nick, – – gengælde det faktisk alderfors ordknappe velkomst, – – og blot spurte, – – hvor han kunne kaste Vensel Gultenmunds kjælegaven ned i Malmemassen, – – alt dår for peget på et af de snævor murede rør, – – der i skråretning fyrte ned til smeltehånens bund, – – at dem var der altid flere, – – eftersom man først efter hånden beskigede det flydende kovre med tindet, – – og i reglen plejde og tilsætte det samtidig for flere sider af ånden. Det rør klokkes døbån peget på, – – var i betrakken af, at det skulle føre edelt metall, – – rydet med en græns af tørret mus, – – og foran det var der stilledens gammel, – – som rådshærn kunne træde op på. Wolfgang Struppel tog en stor punkt med et stort sejl frem af kappen, – – og hjulpen af alt dår for, der rakte ham sin hånd, – – gik han op på forhøjningen. Alles øjne var rattet mod ham, – – som han stod der foran ånden, – – klart belyst, at det rødgule sker fra Fyrgraven nedenunder. I den hellige treenighedsnavn, sagde han, – – brud han sejlet, – – og lå indholdet af punkten for svinde ned i det sovede rør. Mester alt dår for hjælp ham ned, – – men da han trotte tilbage i de andres krigs, – – og at der stod udenfor flammeskert, – – var det påfaldende så blej han var. I da ikke dårlig, spurgte i, – – men han slog det hen og svarede, – – at det kun var den stærke overgang fra kulden til varmen. Nu var det alt dår for, der spillede hovedrollen, – – kan togen jernstang og stille sig hen foran ovnen. I den hellige treenighedsnavn, sagde han også, – – men kun halvhøjt. I samme øjeblik støtte han med jernstangen lærproben ind i ovnen, – – og udvældede den flydende masse, – – vislende og sydende, gennens dyberandet ned i formen, – – alle ved et skridt tilbage, – – ikke blot fordi den stærke strule varme slog dem, – – men også fordi de uvelkålige plekrebne er det egen dumlige syg. I ens sammen hængende lysende stråle fuldsved madmenud. Det var som enestængte demoniske kræfter, – – der med et havde sprangt sig til friheden, – – og nu ville bruge den. Hærvne, brændende hvor de får hen. Over den hvidgledende stråle, bølgede en underlig gulgrøn lysende røg. Man behøvede ikke meget en fantasi, – – for herinde i det snævere rum på den kolde mørke vinterdag, – – og fået indtryk af det som en heksekrudde, – – hvis de evelsk enhold kogte over randen. Til sygne kom så lyden. Bullerne øger døvne som vand, – – der falder højt og oppe fra, – – styrtede madmen ind i formen, – – og man hørte den kåde dybt under sig, – – og greb sig selv i at nære en udstemt frygt for, – – at alt med et skulle springe, – – og vulkanen dernede, – – slynge læremassen i veret. Men mantelen var spændt fast i jernbånd. Den hold trolig på, hvad der betrodes den, – – og kun når dampblærende benes vej til, – – der luftholderne får oven, – – kunne der stå genskin, – – som er en springende, glødende bobble. Da støbningen var forbi, – – og de forsamlede var gået værd til sit, – – havde klokkesdøb under ansvende – – forløb ikke andet at gøre en roligt avente, – – til klokken, hvor blev den fuldstændig afkølet. Det kunne den i midt af tid, – – under ingen omstendighed at være før den følgende dag, – – så det var der åbenbart ikke for at bryde hold på mantelen, – – og se om støbningen var lykkedes, – – at fejde alt dårfor om aftenen, – – da hele huset såv trygt oven på det sidste døjens anstrængelser, – – tende den hårdenlygte og forsigtigt listet ude i gården. Når han ville vel kun til sin beroel i, – – så caste et blik på støjbegraven, – – inden han læser, – – og nej, han gik slet ikke hen til støjbegraven. Han gik til smelter ovenen. Lygten satte han på den forhøjning, – – hvor Wolfgang Strobel havde stået om morgenen, – – og med en hammer slog han et par faste slag på bunden af det rør, – – hvis åbningen endnu var brydet med moskrandsen, – – fik en stenlystende og taget ud, – – og straktet så hården ind. Han greb om noget, der klirede, tog det til sig, – – caste det hurtigt i en pose, og så så sky omkring. En gang tilstrakte han hånden ind i røret, – – følte sig godt for, og fandt, at der er noget, der klirede, – – og fik også det i pose, to lygten, – – og gik ind i huset, lige så lydeløst, som han var kommet. Hvad faget aldrig dår for havde gjort, – – var ikke noget, han selv havde æren for at have opfundet. Det er i alt fald et gammelt savn, – – at mange klokkesdøber forstod at behålle det sølv for sig selv, – – som fra Michiæle skænkede til støbningen, – – i det rør, hvor igennem det nedlådes, – – slet ikke ført ned til smelter ovenen, – – men var lukket fra inden, – – og det er et savn, der i hård grad bestyrkes, – – med den omstændighed, – – og senere tiders om hyggelige analyser af klokkemetallet samtsætning, – – ikke har kunne påvise det ringeste spor af sølv i blandingen. Det var der heller ikke første gang fra et aldår for, – – på denne måde havde gjort så ulovlig fordel. Men når folk ikke havde nogen rigtig tro til hans ærlighed, – – så var det dog nebbe, fordi de havde nogen anelse derom, – – men kun af en instinctmæssig følelse, – – og fordi det almindeligt sages, – – at han, når der leverede sig om gammelt metall til støbning, – – tilvendte sig en betydelig del af det, – – under påskud af, at det var svundet ved smeltningen. Da all dårfor var kommet ind i sit eget lille kammer, – – som andre sjældent eller aldrig fik lov til at betrede, – – låse han om hyggelige døren efter sig, – – lukket lykten op for at bedre at se, – – satte sig ned, og væltede posens indhåll ud på bordet. Man ikke så snart, han havde kastet blik på de klierne mønter, – – før han sprang op, og med et forbiddrelsen udbrud slog i bordet. Den uguldelige kaldering stønded han, – – og jeg har arme mand, lukket og bedravet, – – bliver man på alle måder, – – og så oven i købde af ham den forbanede rådshær, – – som altid pokker på sin ærlighed og sit gode navn. Han, der i sin tid var skyldig, – – en skurk. Klockestøbnerens harme var for så vidt forståelig nok, – – som det viste sig, – – at der ikke havde været ved at møde af skyldig påmen, – – men der var i klokken, – – men kun kårmønter, regne penge, – – var i et subrugende nøgligskilde. Han ravede omkring mellem dem rystenden på hænderne, – – og følte på dem, – – som om han ikke ville tro sine øjne. Men han fik troen i hænderne. Ikke én eneste skyldmønt, – – havde forviltet sig ind mellem kårmønteret. Fejt alder for, kom ikke i seng den natt. Snart gik han op og ned, – – udstødende dæmpede forbandelser, – – snart tattede han sig hen ved bordet – – og støttede hovedet i hænderne. Grundet på hevn, – – oftenysede at forbedrelse. Det var ikke så meget, – – at han gik lillebæren påregnet givindst. Det kunne han endda bedre, – – skønt et vilke som helst tab, – – hvor han sov for en havesysjel. Men under udførelsen af en forbrudelse, – – er bliv overlistet af en annen, – – der er lige så snevig, – – og derved gør ens eget bedrag resultatløst. Det er selvfølgelig langt hårdere, – – end det er for en ærlig mand, – – og bliv taget ved næsten af en kældring. Fram og tilbage i tænkte klokkestøberen, – – vejde den ene mulighed mod den anden, – – og forkastede dem efterhånden. Skulle det være en fælle, – – som hans gamle arvindsmand, – – rådshæren, havde stillet ham. Skulle han har fået en enelse om, – – at syldet nebe nogen sine kom i klokken, – – og ville han nu i morgen med frem og bevise. Snart, – – hvordan skulle han kunne bevise noget? Nej, – – det var simpelthen et bedrag, – – et lumpen bedrag. Wolfgang Skrupel, – – havde selv beholdet de blanke dalere, – – som Væltel Gultemund, – – havde bestemt til klokken, – – og i stedet for dem, – – havde han lagt kårskillingerne i. Tvi ham, – – den sorte sjæl. Og dog, – – der var jo en mulighed, – – en forbistret mulighed, – – som fejt alder for, – – ikke kunne blive helt kvitt. Det kunne jo tænkes, – – at punkten fra begyndelsen af, – – virkelig ikke havde indeholdt andet, – – end det, hvad de lyse kræm, – – der lå på bordet foran ham. Sejlet for den var jo ubrudt, – – dengang Wolfgang Skrupel tog det frem. Skulevensel Gultemund, – – vil en ubegribelig fejltalelse – – have lagt kårskilling, – – eller skulehand. Det var ikke nok ikke rimeligt, – – men tænkes kunne den dog. Skulehand er gjort det er undskab mod ham, – – fejt alder for. Skulegammelvensel har fået en ny som, – – at der var gået afskilt mere nødvendigt med, – – at det metall, – – som han i sin tid havde leveret klokkestøberen, – – dengang han lavede den store gravplade – – over hans husstru, – – og var det nogen slags haven, – – som den døde havde taget over ham. Nej, unuligt, – – det fået satte en viden, – – der var utændelig, – – men er lige ved. Resultatet var oplev, – – at klokkestøberen, – – skønt han i grunden var, – – og ville være overbevist om, – – at han var blevet en bedravet af Wolfgang Strobel, – – der jo ikke en gang havde den til fristilse, – – og kunne rette sin forbandelse, – – og væn i sit had mod denne alene, – – men måtte stykke det ud, – – og fordele det på to, – – uden bestemt at vide, – – hvem der egentlig fortjente det, – – den levende eller den døde. Kapitel 2. Da mantelen var slået i to, – – stod den matblanke klokket uden lydde. Vi solide kæder i grunden, – – hejsædes den oppe at støbe graven, – – og nu begyndte afpussningen, – – et arbejde der veltog tid, – – men som han altid udførte med en viss fornøjelse, – – til nu havde man jo sikkerhed for, – – at verket var lykkes. Man lavede kun sidste hånd på det, – – fagte aldrig dår for at viste dog ingen glede, – – tvært imod. Han blev dag for dag mere indsluttet, – – talte knap til folkene, – – og så i jævnligt hen for sig, – – som om han sygte nogen eller noget, – – der ikke var til stede. Rent galt med ham blev det, – – da han i midt af stund havde givet møde på rødhuset, – – hvor han skulle have forskudet på betalingen for klokken, – – og der havde modtaget beløbet, – – at den stolte Wolfgang Struppel, – – der knajsede som en fyrste, – – mellem de andre rådshærere, – – der sad han, – – forbryder han, – – ansæt og hædret, – – og den eneste, der visste besked om hans færre, – – han måtte tige og bukke for ham, – – den eneste, der visste en tale, – – kunne bringe ham i bødens hænder, – – han måtte med takfiteer for den stund, – – rådshæreren hovedenligt skyd hen til ham, – – og nøjes med at se ham trots et spørgning ind i øjnene, – – men han slog ikke en gang sit blik ned, – – skulle han da være uskyldig, – – den tvivl, den tvivl, – – og så er videet, at man aldrig kunne få den løst, – – og at man selvom det skete, – – då aldrig kunne gøre brug af sin vide, – – det var til at blive afstindig over, – – der var forresten en til i klokket støjbåndshus, – – som også pin desan hemmelig såv, – – det var faktisk aldrig for søn hans, – – ikke så meget som i Glimt, – – havde han set af Anna Struppel siden i dag, – – kort før støbningen, – – da han gav hende den lille skue mønt, – – som hun straks havde trukket på en lise og hængt om halsen, – – kom han forbi huset, hvor hun boede, – – hvor hun aldrig mere vil vinde ud og se, – – aldrig møttes deres veje, – – selv i kirken viste hun så ikke, – – hendes fader må det sagtens have mærket noget, – – og holdt hende nu under strengt bevokning, – – hendevinde sig åben der ærlig til ham, – – den rige, stolte patricier, – – dag og omkunde der ikke vil have tale, – – og så lede da den startelsans i tagshed, – – uden at åbne sit hjerte for nogen, – – hvem skulle han også have tale til, – – søskene havde han aldrig haft, – – fuldtru vinder heller ikke, – – og moderen, den stille formig kvinde, – – som han holdt sig enderligt meget af, – – var død, mens han endnu var barn, – – så han havde bestandet et nærmeste ved henvist til faderen, – – men mellem dem var der ingen fortrolighed. Glockestøberen havde med strenghed opdravet sit eneste barn, – – og gjort ham til en dygtig håndværker, – – men dermed var også alt sagt, – – hvad der kunne sige som faderens forhold til sønnen, – – som der vel i midletid hos et værd menneske, – – hvor fordavet det end var, huses noget godt, – – rummes én virkelig følelse, – – således kun det også sidste fejlt alt dårfers rus, – – at han bestandet havde våget over ikkog i sønnen for aflte, – – og om hyggeligt havde skjult en værd mislig handling for ham, – – han ville ikke behoved at skamme sig for sit eget barn, – – og lige så lidt som hans, derfor viste noget om det påfaldende svind ved omsmeltningen, – – lige så sikret var det, at fejlt alt dårfers, – – heller aldrig kunne have tænkt sig at indvide sønnen i dens nille indretning, – – at det rør, hvor igennem præget og forarbejde sølv kastedes ned før støbningen. En aftenstund sad fejlt alt dårfer, – – som han så jævnligt gjorde, alene i sit kammer, – – og pigerede sine egen forbidtrelse ved betrækning af de forskellige kårmønter, – – og ubrugelige metallstumper, som ventet gulden munt, – – testamentet havde berivet ham med. Han havde om hyggeligt gennem dem alle sammen under lås og lukke. Det var jo bevisende på rådhærends formelige brøde, – – og selvom han ikke kunne bruge dem, så har opildnet det dog hevenføjelsen for ham at se på dem. Hans kom ind af døren, uden af fader og mærket det, før han stod bag ved hans stol, – – og skønt fejlt alt dårfer i én hast skrappede kåret sammen, – – og så godt det lå sig gøre, dækket det med hænderne, – – fik Hans dog noget at se. Dette noget var en lille gul skue mønt med ønsken i, – – der var blevet liggende åben lys på bordet. Og ret, som om det var det kosteligste i verden, fug Hans til, – – greb den og så på den, som om han havde tabt næs og mund. – Hvor har du fået den fra, fader? – stammer han. – Hvor tørr du så den liste dig hevn? – – Og komme i begge på mig, – – råb dig alt dårfer, – – gå din vej, – – men giver møn den der. – Fader, – – ved bamjerdi og simer, hvor I har fået den fra, – – id med den. – – Nå, bliver det til noget. – – Det anstod en ærebar jomfru, – – havde givet ham at forstå, – – at hun delte hans følelser. – – De havde jevnligt mødt hinanden, – – og talt sammen i tugt og ære, – – og sidste gang det var skit, – – havde han givet hende skuepengen, – – som hun havde lovet og bæret til pant på deres kærlighed. – Nå, og så, – – spurte fejt alt dårfer. – – Ja, så visste Hans ikke mere, – – men han vil jo netop spørge Faderen, hvordan. – – Ingen spørgsmål. – – Du ved, jeg ikke siger mere, – – end hvad jeg vil. – – Det visste Hans alt for vel. – – Han sukket og tav. – – Glockens døbron sad et øjeblik, – – så hen for sig, – – med tindrende sejrstolde øjne. – – Men pludselig kom tvivlen igen under en ny form, – – og en urolig tåne, sagde han. – – Hvor kan du forresten påstå, – – at det netop er den skuepenge, – – du har været tosset nok til at give Anna strobel? – – Der er jo hundre af den slags. – – Jo, svarede Hans, end med jer forlag end. – – Jeg risedet et A.S. under billede, da sang Geov, – – og det A.S. så jeg før, da den lå på bordet, – – for at aldrig dår for slå ned mellem kårmønterne, – – som en glænde mellem firekrede, – – grebe febrilsk spændingskuemønken, – – og så nøje på den. – – De har sin rigtighed. – – Du kan gå. – – Og Hans gik. – – Nej, var trakt klokkestøjpren været frit. – – Nu havde han jo den visset, han havde sygt. – – Visset for, at den store lås unger, – – rådsæren, – – og ingen anden var skyldig i det underslæb, – – der kunne koste ham livet. – – Og det var ikke blot hevntørsten. – – Det gamle hav, nærede ved nye forsmedelser, – – der gjorde, at han indvendt et jublete. – – Det var til lige i den plebariske natur, – – der frydede sig over at se storhedens nimbus, – – svinde fra en af stedens mægtige. – – Det var forbrudderen, – – hvis selvfølgelse voksede nu, – – da han så hæderlighedens representant, – – stillede i niveau med ham selv. – – Hvordan det egentlig var gået til, – – at søndens festegave, – – var kommet i Vindselgultemundspunkt, – – visste fejret alder for selvfølgelig ikke. – – Men et var nu givet. – – At Wolfgang Strobel måtte have åbnet denne, – – og at det sejl, der hav været for, – – da den signet var blevet tømt, – – følgelig måtte have været falskt. – – Og så betagen kan et menneske være, – – af en altandet beherskende tone, – – at klokkestøberen i lang tid kun triumferede over nu endelig, – – og stå ved målet, – – at have skaffet beviset, – – der kunne styre det rådshæren fra maknens tæne, – – og slet ikke tænkte på, – – at han, når alt kom til alt, – – ikke var et skridt videre, – – eftersom han jo ikke ville kunne tale, – – uden at røbe sig selv. – – Da så den første rus var forbi, – – og bevidstede, – – når hans egen afmagt meldte sig – – med ubenhørlige krav om at respekteres, – – da var fejt aldrig dog fra igenens lag en mand, – – der følelse til måde som et rådyr, – – der velser, – – at det kan styre det sin modstander i afgrunden, – – men også ved, – – at det, når sprænget vores, – – selv må følge med. – – Som det i midletid ikke sjælent hænder, – – at en forbrødre i blind hevenløst – – angiver en af sine medskyldige, – – og frivilligt stiller sig selv blot, – – når han kun kan ramme den anden, – – så lødes for klokkestøberen også mere en engang – – i de nærmeste dage fristet til at tage kogomønderne – – og skubepengene i hånden, – – og gå op på rødhuset, – – og fortælle, hvordan det hele var gået til. Han tyndes, at det, – – og det alene kunne give ham ro, – – og det fik sig at gå med ham selv, hvordan det ville. Men når han dog ikke gjorde det, – – så var grunden her til velfor en del frygt, – – men også den, – – at der som ven pludselig indskydelse, – – kundes ham en udsigt til, – – at anden var at ramme rådshæren, – – og til denne udsigt, – – klyngede han sig med hele sit håb, – – og i febrilsk tillid. Han kaldte hans for sig, – – og spurte på sin savænlige korte måde, – – at du fast bestemt på, – – at ville ægte Anna Strupel, – – Henne og ingen anden. Hans, der vintede sig en storm, – – måtte samle altid mod før han kunne svare. Ja, fader, – – men du må ikke. Det er godt. Tag din søn der strakt på, – – og kom sade ind i mit kammer. Hans viste verken ud eller ind, – – men gjorde som dig blev sagt. Nu går du hen til rådshæren, – – sagde Fajt Aldorfor, – – og begære med mit vidende – – og vige datterne til ægte. Hans ville komme med indvindinger, – – men faderen vidde blev. Skulle han så, – – som ventligt er, vise dig døren, – – tager du denne frem. Her ragte han sønen skue mønden, – – viser ham den, – – men giver ham den ægte, – – og siger, – – at Ventil Guldemund sender ham din tilbage – – med flid i hilsen, – – og spørger om han ikke nok for den skyld, – – giver sit minne. Du kan tilføje, – – at taler den ikke nok til din forde, – – så skal Fajt Aldor fortale. Men ved dig ikke heller at gå selv, – – og straks tale min sag, bad Hans. Jeg kan ikke begribe. Hvem jeg har sagt? Skønt og blot. Med banken i hjerte kom Hans ind – – til rådshæren. Og hvordan han egentlig fik sin bøn fremstammet, – – det visste han ikke rigtig selv bag efter. Men det gik ganske rigtigt, – – som faderen havde tænkt sig. Wolfgang Strobel lod ham nedbetale ud, – – før han håndeligt afviste Beileren, – – og bød ham pakke sig. Hans havde nu mest lyst til at løbe for resten, – – men kom hjem uden at have opfyldt faderens bud, – – tur han heller ikke, – – og så viste han da med angst og bæven, – – rådshæren den lille skubepenge, – – og overbragte den gåde fulde hilsen. Orene måtte være i besidelse af en seelsom kraft. Tid som ramt af lygnet stod den mægtige mand foran ham, – – blev vidt som et læn, og måtte støtte sig til panelet. Edgrafen åbne sig, – – og var ventel guldemåndsten op ad den, – – for at drage Wolfgang Strobel til regnskab, – – for den måde han havde forvaltet hans bog på. Han kunne ikke være blevet mere rystet, – – end han blev det nu besynet af denne lille blanke tingest. Den, som han i morgen havde taget fra Anders Hals, – – og som han, for at bringe den ud af verden, – – havde lagt i punkten sammen med alt det andet ravelse, – – han fyldte den med, – – dengang sat han i en ulyksagelig stund fristede han sjæl, – – så han, for de usle sølpinges skyld, – – var blevet en misceder, der brød sigel, – – og for vanskede betroede midler. Den lumpne skubemødt, – – som han troede begravet i den store klokkes malmlægme, – – den så han nu adder helt og holde for sine øjne. Det var jo et miracle. Men Wolfgang Strobel troede alligevel ikke på, – – at der så den skete miracle ved højlyst dag, – – i den gode sted Nyernberg. Da han havde besyndet sig et øjeblik, – – var han også på drene med, – – hvordan miracleet måtte være gået til. Han ventet så rolig om til hans at sage, – – «Jeg forstår ikke et ord af den galmannstale, – – hvad er mening med det hele? Det ved jeg ikke selv noget i herre, – – svarede han med så meget tro sguldighed, – – at rådshæren straks var klar over, – – at han talte sandhed. Det er dit hel, gå din vej, – – og sæt aldrig mere din fod over min terskel. Din fader kan du hilse at sige, – – at når det bringer en i galjen at tale, – – så tiger man nok. Skynd dig hjem med den besked. Fortvivlet kom hans hjem, – – og berettet udfaldede af sin sændelse. Alt hvad faderen havde pålagt ham at sige, – – og den hele scene hos rådshæren, – – var for ham som én forvirret drøm, – – hvoraf han inden forstod. Men ved du da ikke gå hen og tale for mig nu, fader, – – sagde han til sidst. Det lovede du jo, hvis alt andet glippede. Klokkestøberen blev aske grov i ansigtet – – og gik uden at svare en i sit kammer. Han havde vel nok kunne få udse udfaldet, – – men havde dog, som man så ofte gør, – – lige til det sidste bevejede et forfængeligt håbrom, – – at det utrolig skulle ske. Klokken var for længst færdig. Kort før påske blev den bragt hen i Lorens kirkeens tårn, – – og heistet op på sin plads. Knæblen blev hængt i, – – men omviklet med alt ulden tøj, – – de før påske dag skulle klokken ikke lave sin stemme rung ud over staden. Påske morgen kom med let lyse blå luft, – – med skyldens sol og med kolde skykker. Inde døre var alt i travl virksomhed. Man nød dagren, eller pyntet sig til kirkegangen. Nu begyndte der kime fra de mange tårne, – – og i Lorens kirkeens nabolag lyttede man nysgeært efter den nye klokke. Jo, det var den. Stærke dybetoner drønede ud fra glamholderne, – – og en egen domlige ren klam havde de. Det var tydeligt, at Vensel Guldemond ikke havde sparet på sønlet. Men gleden varede kun kort. Pludselig var det, som om klokken blev hæs. Tens klare røst tilslyrede os, – – og kun en lyd, som hans brugten kedel, – – trængte fra tårne til en udovertagende. Klokkorn, som dro i rabet, blev hyggeligt til mode, – – og holdt op med kimningen. Men fra de andre kirker ved blev den længe i nu, – – og dermed Mottessank Lorens menighed, – – og den dagl, altså Norge, – – at der efter Gudstjensten var mig en tale – – blandt kirkegængerne om den nye klokke, – – der så pludselig havde tid af en selvfølge. Der blev mummelet alle hånde om fejt alder dårfor, – – som jo alle dære havde været lydet afholdt, – – og man viste at fortælle, – – at han havde i den aller sidste tid, – – havde været helt menneske sky, – – og stunte om næsten vanvittigt. Det måtte naturligvis hænge sammen med, – – hvad der var hent i dag. Han havde solgt klokkens klam, – – og nu ventede han vel på, – – at skyldneren skulle hente det sidste asid til gode havene. Fejt alder dårfor havde været på vej til kirke, – – dengang hans klokke forstundede, – – men da det skete, – – hvor han stansede i sammen nu, – – havde lyttet et år i blik, – – og var der på, – – mere lige et genfærd, end et menneske, – – kom med styrtene hjem til sit. Der havde han lukket sig ind i sit værelse, – – ville ingen se, – – og inden yde. Hans og den gamle tjeneste pige prøvede et par gange, – – og en stendte i bønner og skaffe sig adgang, – – men det var forgevis, – – de fik indtidsvar. Det blev aften, – – i en kold mørk aften. Folk tænkte allerede så småt på at gå til ro, – – da de pludselig opskræmtes ved en dæmpede ringe – – og befarst sang Lourens kirkeens tån. Det var den sprugne klokke, der rørte sig, – – det var ikke til at tage fejl af, – – men efter et par uhyggelige klemt, – – der blev sværere og sværere, – – døde lyden hen, – – og alt blev ad og stille. Var der illøs, – – eller havde en freikånd i kodhed, – – våd og dravet i repet? Man illede til tånet, – – løren stod åben, – – og forsynede med en lygte, – – stede et par mand op af stigerne, – – og havde mere tabt budfæstet af forfærdelse – – over det syn, der viste sig for dem. De klokkes døb og en hang i repet. Han havde slået en dobbelt lykke om sin hals, – – og den mand havde hørt, – – hvor fremkommet, da han fra stigen, – – havde gjort springet ud i tånrummet, – – og ind i døden. Hans øjnestød helt åbne, – – var stigeret rejselsfuldt ud, – – fra det indfaldende blodsortet ansigt. Men han var sten-død. Der var ikke andet at gøre, – – når sker ham ned. For et alt dår for blev jordet som selvmutter, – – i en grov og kirkegården, – – uden salmesam, – – uden jordsporkastelse. Og efter kisten gik den grædende hans. Men Wolfgang Strobel, – – den store rådshærre, – – var med i det lille følge – – og var stærkt betagen. Det kunne ingen forstå, – – eller mindst hans. Han bevægede sig i det hele taget – – efter faderens død i en kredsamystik, – – som, – – hvor meget han ind var blevet røstet af, – – hvad der var skit, – – doglagede stærk beslag på hans tanker. En i for et alt dår for sværelse, – – lå nemlig en parke med udskrift, – – at åbne efter min død. Og da hans brød sejlet, – – fandt han inden i en skrivelse til ham, – – og et andet tungt forsejlet brev, – – uden udskrift. I brevet til hans stod de mærkelig ord, – – at han den dag, han holdt bryllup med Anna Strobel, – – efter virkelsen, – – men heller ikke før, – – skulle overgiv den forsejlet skrivelse – – til Wolfgang Strobel. Men hvis denne mod forventning – – fremdele skulle nægtes i taget, – – men hvis denne mod forventning – – fremdele skulle nægtes i samtygge – – til det unge pasforidning, – – da havde han overbring skrivelsen til rådet. Og hvad der dog var endnu mærkeligere, – – end det det var, – – at rådsageren selv endnu i tid efter begravelsen – – sygte hans, – – og erklærede, – – at da han nu havde fået vished for, – – at hans Anna ikke kunne blive lykkelig uden ham, – – ville han ikke længere at være dem i mod. Det ryktede snart i byen, – – og gav der folk meget at tænke på, – – og meget at tale om. Men man satte i forbindelse med, – – at Wolfgang Struppel samme aften, – – som klokkestøberen hængte sig, – – havde modtaget et brev fra denne, – – og det andet tog os allmindeligt, – – at rådsageren, – – der var kendt som en meget guds frygtig mand, – – ikke havde ville nægte den døne denne sidste bøn, – – så meget mindre som aldor for, – – og han fra gammel tidrig havde et uobgjort melmværende. Allerede ved sankt hans tid, – – holdt hans og Anna brød op. Lorentskirken var pøntet, – – og i stolesdæderne trængtes matroner og jomfuer, – – for at se råd til hans statterståbrud. Ålet brugesyde, – – og fra et aldor fors klokke ringede til højtiden, – – klart og rent, som da dines første toner havde lygt. Det havde hans æren for. Han havde nemlig ved nøg og undersøgelse fundet ud af, – – at den kun havde slået nu betydelig revne, – – og vi har sevet en strem lud af den, – – så at sårennerne ikke længere kunne berøre hinanden under svingningerne, – – lykkes det ham at give faderne sidste arbejde den rette klang tilbage. Riknok var han herved kommenteret, – – sagde et af bostæverne ud i den ædlige velgøre, – – Vendsel Guldemåns navn. Man, det fik jo at være. En vær kan dog endnu læse sig til, – – at det ham klokken skylder sin rene syldklang. Slut på, klokkesstyperen, – – er Sofus Bauditz. Denne indlesning er Christoffer Hundstahl. Lydbo.com Min brevkasse Det er en LibriVox-inspildning. Alle LibriVox-inspildninger er offentlig egendom, – – for yderligere information eller for at melde dig som frivillig. Kontakt LibriVox.org Min brevkasse Lydbo efter novelle er Carl Musman. Fra forfløjende pile, – – Emil Flensborg's forlag, – – 1887, – – Trygt Nilsen og Ludici, – – indleset af Christoffer Hundstahl, – – Lydbo.com, 2007. Min fader, – – der var en praktisk mand, – – lod mig i sin tid gennengået kursus, – – hvor i og lærte, – – var ledes man håndtier en kniv og en hammer. Man værktøjede for længst forsvundet, – – og jeg aner ikke, – – i hvilke salonger de misterværker, – – i den gang lavede, har fået deres plads. Det har forresten ærede mig netop i denne tid, – – da vi nærmere os udstillingen, – – det ville sikkert have styrket min eventuelle børns respekt – – for deres fader, – – om jeg havde kun af at hverve mig en medagje for husflid. Mere end alle formeninger, – – vil et diplom i en af mig fabrikerede ramme, – – ophængt i barneværelset, – – har ikke de små sagærlighed efter at blive mig lig. Nu er det anderledes. Kunne få kender derfor min færdighed, – – og jeg har ikke de senere år, – – ville gå de små håndværker i næring, – – ved at udnytte den til fordel for mig selv, – – eller andre. Maden forlede kun jeg ikke modstå forrestelsen. I to år har postbudet forgevis forsøgt at trille i min navi som håndtaget, – – og at presse mine bræve en af dørspalten, – – men hver morgen har jeg fundet brevene på modten, – – og deres bytklatter og støvlehæle næsten altid anbringer sig, – – hvor de ikke skulle være, – – har jeg i reglen fået mere ved modtagelsen, – – end afsænderen havde tænkt sig. Medan jeg må indrømme, – – at jeg på den anden side som modvægt, – – har fået mindre af min avis, end jeg kunne gøre fordring på, – – i det, de der velvilligt har optaget hiddegåset på trappen, – – har beregnet sig de interessanteste er ved testamenter, – – og nyheder i findeløn, – – inden de brægte mig den om middagen. Men da bladet i går ved afleveringen nærmst lineet en si, – – han så jeg det for rigtigst og anskaffede mig en brevkasse. Da jeg i midletid fik at vide, – – at den såretten redde kostede tre kroner, – – når den skulle være så stor som jeg ønskede, – – gik det pludselig op for mig, – – at det med mine forekundskaber, jo var den simpelste se af verden, – – og slået par cigarkasser fra hinanden, – – sker jeg tredje i to, – – slå støkkerne sammen, – – læger en revne for åben, – – og en dør på midten med små hængseler, – – og en lille lås. Jo mere jeg tænkte over det, – – desto tydeligt har indsåg jeg, – – at det hele var så simpelthen som fod i hose. Og med den interesse jeg nærede for alt nyt, – – kastede jeg mig med begærlighed over udførelsen af tanken, – – jeg gik hjem, smidt trøjen og begyndte, – – en arbejde i sin lønvær, – – og da jeg formelig stod i begreb med at tjene tre kroner, – – lå jernpien hentet på bøjre, – – efter jeg styrket mig på den ene, skred jeg til værket. Der var nu først materialet, – – hvor skulle jeg få det fra? Jeg køber aldrig cigare i kassevis, – – fordi det altid fremkaler, – – et alldeles overstrømende besøg hos mig, – – af alle, jeg bor i pensioneret med, – – men indskrejker mig til hver formiddag og eftermiddag – – og køber 3-25 yder. Men da mit bohavet i alle retninger er komplett, – – fandt jeg snart på en udvej. Jeg heldte alle mine gamle slips, halsknapper, – – kultillonsordner og balkort, – – som jeg gemmer i to trækasser oven på kledeskabet, – – ud i sofaen og begyndte at slå æskerne i stykker. Jeg slid og rev som en gal, – – ude min tommeltot og flækket et par nejle, – – magen færdig blev jeg, og kunne gå videre. Jeg målte, tegnede og fik min lommekniv frem – – for at ske at hjælpe det dele til. Jeg har aldrig vist, at jeg havde så mange krefter. De skulle have set egen far igennem træet, – – som om det var smør og brød, – – helt ledt til klædet på skrivbror, – – og ud på nøgetræspladen. Det gik som det var smurt. ændelig kunne jeg vel tilfreds lukke min kniv sammen, – – der nu havde et blad mindre end før, – – og med den gode somvittighed som arbejde giv, – – nyede mine anden bøjer. Nu galt det om at få de enkle dele sammen. Der var ikke blevet en stifter nok til over sig kasserne, – – magen for lejnhed og opvindsamhedsmoder, – – og uden betændning græv jeg de små søm, – – hvorpå mine bekendte hænger ud af væggen. ændelig havde jeg et helt regimentlæggende forvandt mig. Nogle var ræk nok både vinde og skeve. Magen bruges kun det da. I Mangland hammer græv jeg en af mine balskoe ved snuden, – – og begyndte at drive tængsterne ned, så de blev helt på ogkelrykket. Arbejdet afbrød siddor i blik, da helen røg af, – – så at plykkerne strittede ud som pikkende på et pensvin. Maan, jeg er der heldigvis ikke etbignet, – – og græv straks den anden sko, – – og blev lykkelig færdig uden videre uheld, – – når jeg untager at overlede det rævnede. Hængsler, hvor skulle jeg få hængsler fra? De eneste jeg er øjeblikket husket, at jeg havde i værelset, – – sad på en fotografierame, – – men da jeg med stort besvær havde fået dem rævet af, – – var de blevet så medtægne, – – at de værken kunne lukkes op eller i. Jeg kyldede dem ærgerligt ind under sengen, – – hvor de reslede mod noget hårdt, – – som straks gav mig en ny, brilliant idé. På alle fire kravlede jeg hurtigt ind under sengen. Rigtigt, der stod den. Det var den toilett-taske, som jeg fik af min tante til julen. Jeg havde egentlig aldrig haft nogen fornøjelse af den, – – og det var derfor ikke mere en rimeligt, – – at den måtte afgiv sine hængsler til mit nye huskerod. Og så fik jeg oven i købet uden videre anstrængelse også en lås. Tilslutt satte jeg et forsvarligt stykke leder, – – som jeg skar ud af en gammel reisetaske under rævnen for oven, – – for at ingen uvedkomne skulle kunne trænge ind – – til min kors på en danses hemmeligheder. Låset en lille lem og hængte brevkassen på døren. Så gik jeg ud, stolt over mit værk. Da jeg kom hjem om aftenen, ryste jeg min glade lille ven – – for at høre, om han havde noget til mig. Jo, det ræslede dig inde. Hurtigt træk jeg nøglen op, stakten i låsen. Det var mig umulig at få den dreget rundt. Først lirket jeg, så tog jeg etter fat af alt kraft, – – men lige meget hjælp det. Endelig tog jeg kassen med mig ind i stuen, – – prøvede på at få bred ud gennem revnenen, – – men lederede suget så så fast som en îl. Jeg blev mere og mere ærvelig. Hvad kunne det være? Det var naturligvis et brev fra min kæreste, – – og jeg havde ikke hørt fra hende i flere dage. Måske var hun syg, måske var hun død. Jeg slid og rev til jeg udvattede af anstreng til kylet kassen hen af guldet, – – og i rasseri stampede på den med min støvle hel. Det kølnede min hissid, – – og da jeg er der var herover mig selv, – – ville jeg igen sige at lukke bred ud med det gode, – – men opdagede til min sorg, – – at jeg havde sparket mesterverket i smader. Hud af stumperne stakken kom voldt ud, – – men glede blandet ved mod grebjerten, – – breggetten og ledste. Min hører, – – de husker vel, – – at jeg ikke i denne måned har modtaget afdrag på de lyse ternede, – – så vælsom på den opvisede vinterfrakke. De tror vel ikke, at jeg vil holdes for nær. Ved de ikke komme til mig, skal jeg komme til dem, – – med udemærket akkelse, – – Petersen skræder. Da jeg aldrig har eget nogen lyse ternede, – – og holder hans skræder med et mindre borgerligt navn end Petersen, – – havde min anstrængelsesresultat ikke gjort andet nytte, – – end at være skjul for en kontropernalsrykkerbræv. Ærvlig gik jeg i seng, – – og tænkte over hvor meget af den brævkasse havde kostet mig, – – så faldt jeg i søvn. Den næste morgen gik jeg hen og købte mig en af de store, – – til 3 kroner. Slut på min brævkasse.