 Soc Jordi Xes, soc doctora d'història contemporània i em dedico professionalment a dirigir l'Observatori Europeu de Memòries i a més a més a analitzar les polítiques de memòria a Espanya, Catalunya i a models transnacionals i comparatius a Europa i altres països del món. El treball de memòria durant tot el segle XX ha estat ingent i important amb els països democràtics, la majoria de països democràtics, n'hi ha altres que hem arribat tard, com a Espanya, Portugal, Itàlia, en certa manera, també, i hem arribat tard perquè els processos transicionals han sigut importants a nivell de cultura democràtica, de sentar les bases de nous sistemes justos de participació ciutadana, davant de la política, davant de les urnes, davant dels poders executius i legislatius, però, en canvi, amb el tema de la memòria o altres temes, s'han quedat bastant al calaix d'alguna manera, s'han quedat al calaix intencionalment, des del punt de vista dels diferents governs, tant de dretes com d'esquerres. A Espanya s'ha parlat del pacto de silència i jo penso que en l'esfera universitària no hi va haver pacto de silència però en l'esfera pública sí que va haver pacto de silència perquè no hi ha hagut mai una decidida política pública de memòria en cap nivell de l'administració, ni en el nivell local, ni en el nivell regional o autonòmic, ni en el nivell nacional. Al segle XXI jo penso que un dels reptes que passen els professionals o la gent que es dedica a les polítiques de memòria o la gent que es dedica a recuperar aquesta memòria des del punt de vista d'entitats, associacions, historiadors, de diferents disciplines, doncs passa per establir que els models comparatius transnacionals i d'analitzar quins processos s'han dut a terme des que aquestes polítiques de memòria van ser engegades. És molt important recuperar les víctimes, els butxins, els resistents i els processos memorials, per exemple, de l'alemanya actual amb tot el que comporta, també des de la reunificació de l'alemanya, amb tot el tema del possoviatisme, per dir-ho d'alguna manera, des de la caguda l'humor de Berlín i tota la seva ampliació dels països de l'esta en l'hòrbita democràtica a l'hòrbita europea, però també és molt important analitzar com ha anat aquests processos i posar-los en comparació amb els altres països. Des de l'observatori europeu de memòries ens interessa establir aquests models comparatius, ens interessa analitzar casos concrets, com exemples de casos globals i internacionals, i ens interessa posar-los en solfe, posar-los a la base de tothom, però posar-los també a disposició de que altres experts d'altres països, altres acadèmics o altres associacions o entitats puguin també aportar-nos la seva experiència per posar-la una miqueta en debat. Els polítiques públiques de memòria es garantirà un dret. Nosaltres pensem que l'edévoire de memòria, que concepte més francofancòfon, està superat i només està superat, sinó que en certa manera és correcte, però està molt lligat a l'anàlisis i a l'anàlisis i a la justícia democràtica, a la justícia política, a la justícia social de cara al subjecte víctima. Estem parlant bàsicament del tema de les víctimes de genocidis, que va començar el tema del Holocaust, però també aquesta subjectivització de la víctima com que els altres tenim i els poders públics tenen d'haure de memòria de cara a aquesta víctima, de cara al seu patiment. Jo penso que el patiment i la victimització no és quantificable ni qualificable, i a més a més és una experiència personal i col·lectiva, però que realment això no podíem ni reparar perquè és irreparable, o mal que s'ha fet o és totalment irreparable, i en canvi sí que nosaltres el que hauríem de defensar fermament a nivell professional i a nivell també dels poders públics i dels poders públics de memòria és el dret a la memòria. El dret de memòria és el dret a reconèixer que la memòria és conflictiva, perquè la seva base és una base de històries conflictives i de conflictes del passat recuperats en el present, des d'un punt de vista sociològic, antropològic, històric, fílmic, artístic, des de moltes disciplines, és un punt de vista perillístic, també, polític, narratiu, des d'altres els ports de vista, però que aquest dret a la memòria, aquesta recuperació d'aquestes històries, els conflictes del passat, sigui assumit pels poders públics actuals, sigui assumit pels professionals actuals, sigui assumit pels institucions actuals, sense cap tipus de tabú ni d'assumir aquest conflicte, assumir que la memòria és conflicte és un pas endavant, assumir que la memòria és transversora és un pas endavant, perquè, òbviament, recuperar la memòria no és per autofralitzar delants o les societats actuals, mireu quines desgràcies que vam viure el segle XX, sinó perquè la superació d'aquestes etapes històriques i d'aquests conflictes en si mateix té uns valors transformadors a la nostra societat en positiu. I, òbviament, és la base dels aquests valors transformadors, això sona una mica autòpic, però és la base dels valors transformadors que, en teoria, els nostres governs democràtics volen implantar les seves societats o volen preservar les seves societats, treballar i defensar una memòria pública i unes polítiques públiques de memòria en un conf, quan s'ha sap que són conflictives i transversores, doncs és assumir un repte. Llavors, dret a la memòria i repte de les administracions i responsabilitat de les administracions per desenvolupar aquestes polítiques de memòria. Nosaltres ens interessa més, que no pas alliçonar ningú, òbviament, nosaltres estem aprenent, però ens interessa més observar com aquestes polítiques de memòria no són aplicades en la mesura de la contemporaneitat més rabiosa. Com s'apliquen avui en dia, com s'apliquen i com es conmemore la primera guerra mundial, com es conmemore la segona guerra mundial, com es conmemore el paper de les dones durant la segona guerra mundial, durant els bombardejos de Dresden. Ens interessa més això que no pas la història, en si mateixa, que ja s'està treballant a les acadèmics, a les universitats, a les publicacions, als documentals, al cinema i a altres llocs. I, a més a més, que estan als archius i estan als biblioteques. A nivell europeu, com es traslladar això a nivell europeu i internacional, doncs és acceptar i assumir que hi ha aquesta transgressió, que hi ha aquesta conflictivitat i que aquesta conflictivitat també és la base de que les memòries són múltiples i diferents. No és el mateix la història contemporània, la història de la Segona Guerra Mundial de Portugal, la història de la Segona Guerra Mundial d'Ukraine, la història de la Segona Guerra Mundial d'Estonia, la història de la Segona Guerra Mundial d'Itàlia, la història de la Segona Guerra Mundial d'Espanya. Tots tenim història de la Segona Guerra Mundial, òbviament no hi ha cap país que es mantingués el marge total de la Segona Guerra Mundial, com el gran conflicte central de segle XX i les seves conseqüències, no, òbviament, ni hi ha cap país que estigués al marge de la Guerra Freda. Que, a més a més, aquests dos pols són els dos pols que marquen la política pública europea de memòria. No té sentit una política única, una política pública de memòria europea única, però sí que té sentit una política pública de memòria a escala europea per desenvolupar projectes de memòria que garanteixin la conflictivitat d'aquestes memòries, la multidisciplinalitat d'aquestes memòries, la multiplicitat d'aquestes memòries i la diversitat d'aquestes històries i memòries a nivell local, nacional i a nivell europeu i internacional. Això és el que hauria de garantir el Parlament Europeu i els seus càrrecs electes, per dir-ho d'alguna manera. I això és la veritable política pública, que a tot Europa hi hagi el dret es potencii, s'ajudi a iniciatives que des de diferents perspectives analitzen, recuperen i treballen la memòria com un valor fonamental per les nostres democràcies i com un valor transformador de la nostra societat. Europa també ha de garantir la promoció, la difusió de tots els mitjans i totes les disciplines i tots els canals de comunicació màxims en la mesura que sigui possible. I, òbviament, ja que és tan important la nostra memòria sobre la política pública agrària a Europa i s'hi dedica a 40% del pressupost, el que s'hauria dedicat també és una miqueta ja ho estan fent, posar un mental pressupost en àrees més sensibles, sobretot després de les últimes eleccions europees, com és la cultura, les polítiques públiques, les polítiques socials i les polítiques de reconeixement de la diversitat però invertir en la diversitat també és garantir una igualitat social, una justícia social molt més important que, a més a més, la justícia social per si sola ja combatrà les extremes dretes, ja combatrà la desafecció i combatrà molts dels fantasmes que encara rosseguem avui en dia. Doncs aquesta saturació de memòries que hem viscut els últims 10 anys, no estem... sí que hi ha hagut un boom memorial de la década de 2010, sobretot a Espanya, Catalunya i altres països, però també a Europa, ara hi ha un boom commemoratiu, amb altres temes, 2014 a Europa i 2014 aquí, però... s'ha superat, jo penso, aquesta etapa del boom memorial i de la saturació de memòries ara és el moment de la reflexió i de la interacció entre diferents memòries i diferents experiències de països i aquest és una miqueta al repte del segle XXI, resumiria com transmetre aquests valors transformadors i el coneixement d'aquesta memòria a les 9 generacions, això és el principal repte que els que ens dediquem a això tenim sobre la taula i com aquests valors i aquestes 9 generacions poden veure i poden aprofitar-se d'aquests coneixements i d'aquests valors, això és un i el segon, com interactuar entre les diferents memòries de diferents països sense caure amb el que està passant a l'Europa i a moltes vegades, que és competència memorial. D'alguna manera, això també combatria aquestes corrents que s'estan desenvolupant en certs lobis o organismes europeus, que és a dir, posar el mesisme i l'estalinisme al mateix paquet, crear una competència de memòries, a veure qui té més víctimes, a veure qui ha fet més mal, a veure qui era més dolent, si es talin o healer per resumir aquests dos grans dimonis i sense un analisis profund sobre les conseqüències, causes, conseqüències i fets històrics. Si nosaltres hauríem de sortir una mica d'aquest bucle de competència memorial, perquè aquest bucle que pretén és crear una política comuna única, unicitat memorial i això ho hem de evitar. I nosaltres la xarxa que tenim des de l'observatori Europeu de Memòries, doncs el que volem, d'alguna manera, és fer palès que amb aquests 15, 20, 25, 27, 28, 30 països, no només Europeu sinó d'altres llocs del món, doncs aquesta multiplicitat de memòries i aquest treball amb multiplicitat de memòries és possible, no és només possible sinó recomanable i és un dels reptes del segle XXI, memòria comparada. Precisament els professionals i aquests xarxes internacionals, aquests observatoris, el que ens interessa és això, sense cap tipus d'objectiu polític predeterminat, és treballar i analitzar com s'estan desenvolupant i quins són els riscos i els desviaments d'aquestes polítiques de memòria actuals. Un dels exemples que per mi i per molts dels experts que són socis del nostre projecte represente aquest intent erroni de la Unió Europea de unificar les memòries a Europa és la declaració del 23 d'agost, com a dia europeu de les víctimes dels crimes, dels racisme i l'estelmínisme, a part d'una petita acte que fan a Brussel·les i uns quants països de l'ex Unió Soviètica ningú més celebra ni conmemòria com hem pogut comprovar el nostre projecte i una gent que m'he entrevistat i que a més a més ha sigut molt criticat, ha sigut molt criticat per sectors que fa anys que estan treballant pel tema de la memòria. La casa de l'història europea podria tenir un sentit si realment es reflexiones a fons amb una comissió molt transversal des del punt de vista de totes les disciplines amb una comissió molt transversal des del punt de vista de tots els actors és a dir, no és un projecte del Parlament Europeu o de la Comissió Europea que ara ja ha ficat el 30% sinó que és un projecte de la ciutadania europea i, per tant, tots els actors, és a dir, entitats, quines? Ja ho veuríem, Europa és molt gran, ja ho veuríem, universitats ja ho veuríem i institucions memorials d'experts també ja ho veuríem, però transversal oberta a tothom no des de dalt, sinó fet de des de baix i sobretot amb una reflexió bàsica molt important que és, tu no pots defensar la multiplicitat de la pluralitat de memòries si t'imposes, com el primer objectiu d'aquest museu, d'aquesta casa casa museu una exposició permanent i un relat permanent. Hi ha un objectiu polític arradera d'aquesta votació al Parlament per fer aquest projecte és a dir, hi ha un grup, hi ha un lobby que volia fer aquesta casa de la Història Europea precisament per presentar aquest discurs d'unicitat i competència memorial entre no existeix més, te l'hi exigeix més i jo penso que és el que veurem.