 Det er en krog i andre områden ved Vadehavet. Dige greve Krisen Jensen her spejder som så vanligt ud over det lave vand ved Baloms luse, der beskytter masken bag ved dine. Der er nu ingen stormflor i sikte i dag. Bortset for den rockholde vestenvend hører man faktisk kun lyden af fred og ro. Men pludselig begynder det. Her kommer i løbet af de næste par timer måske 10-20.000 brampeges og tilsvarende på ansatte kortnede begyst. Og lyden af ges ved Vadehavet er i følge professor og ekspert i vandfulde Jesper Massen. Lyden er en succes, der har udviklet sig til et problem. Problemet med gesen er, at bestandene er taget meget kraftigt til. Det er jo en rigtig succeshistorie for dansk og europæiske naturbeskyttelser, som sådan, at bestandene er vokset så meget, fordi vi har fredet dem, og vi har tilbudt dem bedre forskeringsvilkår. Men altså nu er bestandene altså også flid så store, at de virkelig forvåller alvorlige skader for landmændene på deres afgrøde arealer. Jesper Massen vurderer, at bestandene er brampeges alene af stedet fra 20.000 i 90'erne til over en million i dag. Det betyder, at der ikke er nok føde på forlande i Vadehavet, og derfor søger 1.000 og 1.000 føde på landmændens marker i baglandet. Det, vi har gjort i Danmark, er, at vi har tilbudt landmændene i forskellige måder og skremt gesene væk på. Men der er ikke nogen hjemmel til i Danmark at betale kompensation til landmændene. Det gør man i vores neighborland, i Holland, i Tyskland, og også i Norge, hvor gesene også forekommer i stortal om forår. I kolossale bestandene af ges udgør i dag et problem fra Svalbard i Nord til Belgien og Holland i Syde. I Holland er de i dag så stor et problem for landmændene og for flysikkerheden omkring lufthavnene tæt på vandet, at man er blevet nødt til at infange dem med store net, hvorefter de bliver gasset og brandt. Men lige mig hjælper det. Bestandene fortsætter altså deres vækst, som man søger altså ekstra nogle andre løsninger nu. Og et nyt løsning hedder Adaptive Forvaltning, og innebærer, at forskerne er langt mere involveret i de forskellige tiltag til regulering af dyrebestand. Adaptive Forvaltning går ud på, at forskerne laver en forvaltning om, hvad bliver effekten af tiltaget. Man går ud og observerer, hvad bliver så udfaldet af det. Man justerer sit forvaltningstiltag til, efter udfaldet man laver nye forvaltninger. Og på den måde så får vi nogle stærkere modeller til forståelse af systemet, til forvaltning af effekterne og forvalgterne de får nogle skarvere beslutninger. Jesper Massen står i spissen for den første Adaptive Forvaltningsplan i Europa overhovedet, hvor lokale jæger, myndigheder, landmænd, naturbeskyttelsesorganisationer og forskere som Jesper Massen samarbejder om at regulere bestanden af den kortnætede gos på hele den strækvej fra Svalbard til Belgien. Men hvorfor sker det først nu? Det under mig, at man ikke har brugt Adaptive Forvaltning som en generelt værktøj, fordi det er logisk at gøre det, men det er også omkostningsgrævene. Det kræver selvfølgelig, at forskerne er med og bor i processen, men jeg er overvist om, at det giver i sidste ende et bedre resultat. Adaptive Forvaltning er et virkelig godt instrument til generelt at få skærpet vores beslutningsprocessor i naturforvaltningen. Det handler ikke kun om at få optimeret jakt. Det handler om generelt, at vi får et stærkere instrument til at træffe de mest effektive beslutninger, som også giver de de mest effektive tiltag i forhold til det, vi ønsker med vores naturpolitik.