 Moltes gràcies per haver vingut. Si tot va bé, ens estan gravant i ho penjarem a la pàgina web del Grens. Aquesta és la segona activitat acadèmica d'aquest any i estic molt content de presentar llibres sobre el 1917. Si em deixeu el llibre, el mostraré l'Assemblea de Parlamentaris del 1917 i la Catalunya Rebel. En sembla que és un llibre oportun. Ha arribat abans que s'acabi el centenari, per tant, estem en el centenari de l'Assemblea del 1917 i estem en una circumstància que la història no es repeteix, però el 2017 també és un any interessant i que segurament els historiadors en diran coses. Alguna ha fet comparacions entre el 1917 i el 2017, però això en tot cas ho deixem per la presentació. Per mi és un plaer que vinguin dos recercadors vinculats al Grens, el nostre grup de recerca en estats nacions i soberanies, el David-Martínez-Fiol i el Joan Escúlies. I com que sé que el s'ha agradat la investigació i que aquest llibre té unes 190 pàgines, de molt a mena lectura l'he fet i us ho garanteixo. No sé què explicaran amb l'altre, que publicaran en castellà que té 600 pàgines, però quan el tinguin els tornarem a portar si es deixen i que ens ho expliquin. Però el s'hi dono la paraula, el David-Martínez-Fiol i el Joan Escúlies, que són dos molt prolífics historiadors que publicen moltíssim i ho dic de manera absolutament positiva i com que ells són els protagonistes el s'hi dono la paraula i que ens expliquin aquest llibre i el que el s'hi sembla convenient. Moltes gràcies. Començarem pel més fàcil, que s'explica com va néixer el projecte i el projecte va néixer com totes les coses. Venia 2017, venien 100 anys i ens vam dir com ja havíem fet-lo de la primera guerra mundial, 2014, posats a conmemorar i a posar-nos una excusa per escriure alguna cosa, vam dir la crisi del 17. Ens vam plantejar també, en principi la cosa va començar a circunscriure-ho estrictament a Catalunya i progressivament, a mesura que anàvem escrivint, ens va sortir un llibre molt gran, que és el que sortirà a l'espolar de plata, espolar de plata quan en lliurem les galerades i a conseqüència del llibre gran, en Jaume Sobregués, ens va d'arribar a la idea primigenia, que era en lloc d'aquell mamotret, el que li havíem presentat, perquè no torneu a la idea inicial i feu allò, l'Assemblea de Parlamentaris, 1917, estem aquí a Catalunya, estem en el context que estem, i aleshores serviria per conmemorar, recometes, la idea de conmemorar els esdeveniments del 1917 i al mateix temps allò té, certament, no és igual, però té aquells punts que dius, bueno, allò, hi ha moments en què hi ha coses, més que coses discursos o retòriques, que dius en cent d'anys no han canviat, no? I bé, allò, aquesta és la genesi del llibre. El que ens hem plantejat amb la idea fonamental, la idea fonamental que estem explicant, és que el procés de l'Assemblea de Parlamentaris, resumint molt, és un procés de reforma, és una proposta de reforma de l'estat espanyol, que és d'una banda, procés de reforma, segons com es parla també de procés constituent, segons com es parla de la construcció d'una república, i al final el que tens són un munt de dinàmiques, que allò es solapan entre sí, a vegades van juntes, a vegades se s'aparen, etcètera, tenim allò la dinàmica més obrerista, més sindical, per dir-ho d'alguna manera, la dinàmica més dirigida per la lliga regionalista i després, allò, les dinàmiques de republicans, catalanistes, que ara vinc, ara no vaig, ara me'n vaig amb un altre, etcètera, jo em sent papalloneig, d'alternatives, que, diguem-ne, allò es van alimentant, i a vegades allò curtocircuitant mutuament la funció dels interessos del moment. En el tema de l'Assemblea Parlamentaris, l'idea és una mica, i recollint un part del que, dels discursos actuals sobre la legitimitat o no la legitimitat, l'Assemblea de Parlamentaris hi ha un moment donat que es defineix com les verdaderes corts espanyoles, i catalanes, com dient, davant d'un Parlament que no funciona, l'Assemblea de Parlamentaris és l'autèntic Parlament. I, diguem-ne, que en aquest sentit, la clau, si ens ensenyim a l'Assemblea de Parlamentaris del tema, és el joc de legitimitats, que s'intenten establir. Com quan ara estem dient qui és demòcrata i qui no és demòcrata, i aleshores es fan mil definicions sobre aquests democràcies des d'un costat i des de l'altre, aquí el discurs, en un moment donat, es concentra en la idea de les legitimitats sobre què és un verdader Parlament i què és un verdader Parlament. A partir d'aquí, els dos verdaderes parlements intenten qüestionar-se mutuament, fonamentalment l'Assemblea de Parlamentaris, i després ja ve tota l'evolució, per la qual, com intenta ser un procés de reforma a l'Estat, l'Assemblea de Parlamentaris comença a Barcelona i deriva a partir de la tardor a Madrid, Madrid es converteix en el centre, a partir de la tardor de tot aquest moviment, i la incorporació de ministres, propers al regionalisme i alguns, al republicanisme nacionalista, en un rodès al govern central, és interpretat per uns com la gran victòria de l'Assemblea de Parlamentaris i per un altre, com totes les coses que passen, es converteix en una tradició. El que passa és que sí que jo voldria destacar que és important de tot aquest joc que s'estableix sobre la legitimitat d'un Parlament o la legitimitat de la proposta de Parlament en mitjans d'aquests processos constituents que no s'acabaran Republicà, Republica Coronada, monarquia republicanitzada, o es quedarà tal qual, és el context internacional, és a dir, l'Assemblea de Parlamentaris, jo crec que no s'entén tampoc, si no pensem en el que està passant arreu del món i tenim la Primera Guerra Mundial, tenim que prèviament, des de l'inici de segle hi ha tota una concatenació de revolucions on la idea de República hi és molt present, entenent el concepte de la idea de República no només com a un sistema polític, allò que ha de ser un estat sense rei i amb un president, sinó entenent el concepte de República com a sinònim de democràcia. I aleshores això és el que permet, que en els diferents aquests processos revolucionaris que es donen arreu, el fet que els processos puguin acabar allò generant un estat republicà strict o senso o generant una reforma d'un estat monàrquic que sembli República, doncs diguem-ne, la idea, com deia, de republicanisme no és necessari que sigui l'estat republicà. I aleshores en aquest sentit tenim el precedents, la revolució portuguesa, la revolució mexicana, la revolució xinesa i allò, les diferents revolucions gregues, les diferents revolucions russes que es produeixen al llarg d'aquests primers 20 anys del segle i en aquest sentit, tant l'Assemblea de Parlamentaris com les propostes de vagues generals, de revolucionaris, de socialistes republicans, els mateixos anarco-sindicalistes, que estan fent és jugar amb aquesta situació internacional i hem de veure també tot el procés que es produeix aquí, Catalunya i Espanya, com a part de tot aquest fenomen de caràcter global. És a dir, d'una altra manera, el que passa al 1917 d'Espanya no és una cosa molt particular, sinó que és allò, diguem-ne, un síntoma d'un fenomen general i que la guerra, el que fa és, per d'una manera, disparar-ho més. La primera guerra mundial, que jo he treballat bastant, és interpretada des de molts sectors de reu d'Europa i també del món, com una gran oportunitat de transformació social i política mundial i, aleshores, que l'entendre també, que les coses que estan passant allò, tot el procés, diguem-ne, allò revolucionari grec, el 1917, tot el que està succeint a Rússia, el 1917, el que està succeint a Suecia, el 1917, i el que està succeint aquí, és part del mateix. Fins i tot aniria a dir que el que passa al 1907, a un any abans, a la pròpia irlanda, dins del Regne Unit, forma part, també, de tot aquest ventall de canvis, de tensions, d'anels de reforma, etcètera, i on es combina, òbviament, no només el discurs social, sinó que està tot carregat en totes les alternatives, fins i tot la dels Bolsheviks, de profundes connotacions nacionalistes, i a nivell de revolucions nacionales de gran estat, com de revolucions nacionales, a nivell d'aspiracions o autonomies, o estats, petits estats, etcètera. I aleshores, pues bueno, això és el que explicaria també que tot el tema de l'Assemblea de Parlamentaris i el que hi ha al seu entorn, les diferents alternatives, que està succeint el 1917 en general a Espanya, en realitat veu de tot, veu de revolucions socials obreres, de revolucions democràtiques, polítiques, de revolucions nationals, i es genera aquí un gran cóctel, que dona pas al que expliquem. En aquest sentit no acabem tot amb l'afiniquitació de l'Assemblea de Parlamentaris, sinó que ens anem una mica més enllà, de la mateixa manera que el procés actual i el procés que allò, igual se li veu al començament, però no se li veu al final, i dius que quan dura, la crisi del 17, que molt sovint nosaltres la situem estrictament, el 1917, per nosaltres, diguem-ne, allò s'estira, allò com un xurro, fins 1918 i fins i tot podríem plantejar que les diferents tensions socials que es produeixen allò fins al 1922, parèntesi després, tindria l'editora primor riverista, però en certa mesura, els fenòmens com el pistolarisme, etcètera, seria allò conseqüència d'un procés, si el podem dir així, maltancat després de tot el que ha significat, 1917, el final de la primera guerra mundial, la campanya autonomista, que pensem que és allò, un capítol de la pròpia crisi del 17, que allò que s'allarga, tota la campanya final del 18, començaments del 19, i aquesta campanya autonomista, que queda també allò com col·lapsada per la qüestió social, en certa mesura, és una expressió de tot aquest procés, i per tant, el que havia estat unes propostes, que sí, que es concreten en el 17, però que s'estaven dibuixant ja des d'abans del començament de la guerra. Fa que tot plegat, jo situem crisi del 17, però que en realitat és un procés molt llarg. I que allò té diferents parades a posteriori, com pot ser allò, el triomptom d'una alternativa, diguem-ne, de la dreta radical, hauria de ser la editora de Primo de Rivera, com després la contraproposta dels derrotats del 1917, que acaben triomfant bastants, quins anys després, el 1931. En aquest sentit, com la proclamació de la República, diguem-ne, que serien allò, dues alternatives que durant la crisi del 17 han anat polulant per allà, i que han anat dient la seva, i que han tingut la seva proposta, i les seves ganes d'imposar-se, tot podríem dir allò, agafant el tema de liedòfils i germanòfils, simplificar una mica la proposta a liedòfila, seria la que es concretaria el 1931, mentre que la opció de la germanofília més autoritària es concretaria, i de fet, hi ha molta gent de les juventuts maurines que entraria a la Unió Patriòtica, tot això es concretaria amb la dictadora de Primo. Allò, a grosso modo, seria una mica aquest el missatge del llibre. I bé, deixo la paraula al Joan. Bé, només quatre vins allades, perquè l'Eix ja l'ha explicat el David. Com el David us comentava, la importància del projecte està sobretot amb la gent, com el vam plantejar. Nosaltres, al començament, com que havíem aplagat el seu llibre anterior dels voluntaris catalans, la meva biografia del Soler Pla i recerca que teníem fet a posterior en el llibre dels 12.000, dels catalans de la Primera Guerra Mundial, de com havia anat allò, del mit, etcètera, vam començar plantejant la successió d'aquell volum en la clau catalana. Una vegada teníem ja bastant avançat aquest treball. Van posar en comú, no només el fet que se'ns fes gran, sinó el fet que pensàvem que realment el que havia passat al 1917 no era només un tema català, sinó que era un tema d'àmbit espanyol, d'un tema que ocupava tota la península, que tenia a veure amb l'arc mediterrani, que tenia a veure amb el nord, que tenia a veure amb processos, sobretot d'urbanisme de les grans ciutats. I aleshores això és el que ens va impulsar a fer aquest sal, a fer un llibre més gran. El llibre que sortirà, no sé, potser en un mes i mig o a potser en un mes, esperem que sorti aquest any, en castellà, que comentava el David, es diu, en 1917, el any en què Espanya pudo canviar. I parteix de la idea que es preguntava un amunt o es va fer una pregunta dient si Espanya, en aquell moment, podia haver canviat i es podia haver convertit en un govern parlamentari a l'estil de Suecia, per exemple. Ell deia que no, que això no era possible, i nosaltres, després de plantejar les 600 pàgines del llibre, la resposta és que sí. El que passa és que fer això també implica una sèrie de història ficció, no? Però sí, sí, hauria estat possible. Aleshores, per fer aquest llibre del que aquest, aquest que us presentem ara, és un tast, o un extract, o un aperitiu, vam anar a buscar les fonts, realment, hi ha hagut una feina de rastreig dels arxius comarcals, o locals, a Catalunya, de la informació que hi havia en aquests arxius, del 1917, de la vaga de l'estiu, també del registre civil, comprovant nom per nom i fitxa per fitxa de defunció, sí, els morts dels que parlava la premsa, els diferents mitjans de comunicació del moment, eren reals, si el nombre de morts eren reals, perquè després vam trobar que hi havia gent que s'ofegava el port, que eren contats com a morts durant els dies revolucionaris a Barcelona, per tant hi ha hagut aquesta feina també d'arxiu. Ens hem plantejat un treball ambiciós, ja veurem si s'ha complert o no, per superar una mica el llibre del clàssic de la Comba, de la crisi de 1917, que no ens convencia. I aquest, en menor mesura, va ser com una rèplica una mica el llibre del pobelet d'aquell any 1917, d'alguna manera, més modernitzat, diguem. Veurem si s'ha aconseguit el projecte. Després, una cosa molt important a l'hora de treballar sobre aquesta crisi del 1917 és obrir aquesta mirada internacional, situar la crisi en el marc d'Europa i del món, que és una cosa que nosaltres, com a des del temps de doctorants o de recercadors, l'hem après, crec, amb bona mesura, gràcies a l'enric. L'enric Ocelai, que és el que realment et fa... Ens ha fet reflexionar durant molt de temps sobre aquestes mirades internacionals. Això no és dit perquè sí, sinó perquè hi ha una bona part de l'acadèmia catalana i catalanista, que estudia el catalanisme, l'independentisme, etcètera, que el que fa és simplement tenir la mirada posada en el foc petit, en Catalunya, i aleshores el que passa fora de Catalunya no importa, no afecta, no té com si no tingués conseqüències. És una mica el que li pot passar a molts acadèmiques que simplement miren el marc espanyol i no van més enllà de la mirada espanyola. En molts casos, ni tan sols tenim en compte el que passa a Catalunya. Hi ha un diàleg de sorts a nivell acadèmic també, com a nivell polític. I aleshores volíem superar una mica això, i per això, en el llibre, com us ha comentat el David, es parla de Rússias, de Sueces, de molts processos revolucionaris que afecten, que són mirall i contremirall, a la vegada que es van alimentant i retroalimentant a l'hora de saber-se uns dels altres. No perquè hi hagi molt interès, perquè aquestes mirades externes dels nacionalismes, dels moviments revolucionaris, no són tant per l'interès que genera allò que passa a l'exterior com per intentar explicar als propis allò que estàs intentant fer. I aquest era una mica l'objecte del llibre. I una vegada teníem fet aquest llibre més gran, ens vam trobar amb aquesta proposta sobre què és de tornar a l'àmbit petit, per parlar només de Catalunya, que en aquells dies. Encara que l'altre sigui molt més llarg, quan arribi el moment us animo també a intentar de llegir-lo, saltant-vos tot allò que vulgueu, però també pot ser interessant aquesta mirada, sobretot pels paral·lels que hi ha amb l'actualitat. No amb els mateixos protagonistes, però com fa un parell de dies amb l'Agustí Colomí, es feia un article al Nacional, parlant d'aquell llibre i posant-lo en comparació amb l'actualitat, crec que sí, que ens serveix una mica per veure les coses que no s'han resolt i unes certes dinàmiques de fons, que sense ser exactament les mateixes, en els mateixos actors, sí que tenen un dring similar i que et donen que pensar amb coses que la política espanyola i catalana no ha resolt i com un hamster va donant voltes a la roda. La Catalunya Rebel, que és aquesta cua del títol, remet, sobretot, el tema de Macià, precisament per el tema de l'assemblea del moviment que va moure Macià en mig de l'assemblea de parlamentaris amb aquesta idea d'Irlanda de fons, de l'alçament de Pascua, i jo crec que també aquest títol... No el vam triar nosaltres, aquest títol? Era un altre. Era un altre, no? I aleshores allò vam assumir... vam trobar les referències... Això també diu molt de... No sé què el va suggerir, però també diu molt d'aquesta visió catalanista. Ens vam suggerir la Catalunya Sobirana. Jo he pensat, bé, a mi no ho sé, és la Catalunya Sobirana, no, però sí que és veritat que agafant allò, el llenguatge del moment, on la idea de la rebel·lió, etcètera, i era present, i en la mesura també que tu miraves comentaris del que seria el ministre, els ministres de governació, que parlaven curiosament de rebel·lió, de sedició, etcètera, doncs el concepte, i clar, el titular està abans, de carregalment, el Fiscal Mazals, els hagi acusat de rebel·lió, però vull dir que era curiós que conceptes com rebel·lió i sedició surten sistemàticament a la premsa, i vam dir, bueno, la Catalunya Rebel tampoc és allò una mentida perquè en realitat de rebel·lions n'hi havia moltes, no només de caire catalanista, sinó que l'art mediterrani genera un munt d'allò. Surten perquè sempre d'alguna manera, també en aquest moment a Catalunya arriba a ser l'escusa per tapar el que són més moviments de fons per vestir aquest parlamentarisme possible, que intenta impulsar l'Assemblea de Parlamentaris. Em preferia el títol el fet que, dintre de l'espectre de polítics que tenim, n'hi ha uns que posen molt més a la tropa, Macià és un d'ells, i per tant la gent té tendència, des del catalanisme, a parlar molt d'aquests noms en moments que potser no són tan importants i que, per exemple, una referència a Campó en el títol, que potser hauria estat més pertinent des de l'àmbit catalanista no estan benvinguts, perquè Campó és una tema. I això volia dir en el tema de la Catalunya Rebel. No sé si parlem més o si teniu preguntes, i millor que parlem, entre tots. Quin era el títol? Aquest. Vull dir que el fet de la Catalunya Rebel... No, l'alternativa era... O sigui, el que ens havíem problemat... De fet, és una cosa més tonta, és a dir, a la factura, quan em van enviar la factura, perquè la feixin posava... Nosaltres havíem posat l'assemblada parlamentaris de 1917, i el subtítol més imbècil del món. Allò quedava molt d'estudiant, que era i les seves conseqüències. Però bueno, no, i al seu context. I a les hores, a l'hora de fer la factura, va aparèixer i la Catalunya sobirana. Però a les hores jo vaig pensar... És un concepte molt del 2017, però no del 1917. Aleshores, li vaig comentar amb ell, jo buscaria algú que sense trencar l'esperit del que se'ns proposa, sigui adient el que estem explicant. Aleshores, diguem-ne, que el títol així... Només cal veure qui surt a la portada del llibre. Surt Macià a la portada del llibre. I Macià no és el centre de l'assemblada parlamentaris. És una opció tangencial. Però això té molt a veure amb aquest imaginari catalanista, també d'avui, de qui ens interessa i qui no ens interessa, qui, a lo millor, feia bona política o feia política en un moment determinat, i en canvi qui ha d'apareixer en un altre moment en el llibre, és això el que volia dir, més enllà d'aquest títol, no? Què més? Clar, clar. Te feies una cosa més. Té més delicte encara. Quan vaig anar a la Taneu, perquè havia fet unes xerrades sobre el tema, i els hi vaig portar al llibre, estaven casades i tal, em diuen, tu ja t'has adonat de que en Borges de Rique va fer la conferència amb aquest títol, i m'he dit, no fotis, no tenia ni idea. Ha estat, de fet, allò també ho ha acumulat a les propòsits, no? En fi, és com el d'això. Sí, sí. Totalment. Totalment. Bueno, anaves a parlar en Rique? Després en tot cas, contestem després tot així. Jo t'he provocat parlar. 14 anys. Hi ha un factor que no sembla molt important, no és un factor estrictament català, però sí que és un factor que condiciona molt. En el context 1,2,3, és, ja sent, és civilitat. Vista d'ac, sense problemes que passen, però és civilitat, per a autolítica. Allò... Tinc una cosa escamposa, però si poguéssim intentar trobar un bril d'ultimisme, que és molt difícil, diria que és l'accent de l'ocunició. És a dir, que, per un moment, la representació que ha en analogia d'enguatge de l'ocunició, ha actuat amb el menace de l'ocunició, i anaves a parlar. Però no han deixat-s'hi alguna cosa alternativa al problema. Que és el que condiciona els fets en el 31 d'octubre entre 1917 i 1922, o fins i tot 1931, o fins i tot 1931. Bueno, aprofito. 1917. Les classes mitjanes pobes. I, per tant, la diferència amb la actualitat, les classes mitjanes actuals, home, 200.000 funcionaris de la Generalitat, són molts. I jo crec que és un dels pesos basants del que seria el processisme en actualitat. I no s'ha de menys tenir, és a dir, quan es parla d'una intervenció, és a dir, quan es parla de la intervenció de l'autonomia, jo crec que algú deu ser intel·ligent en el govern central. Clar, que diu a veure, és que l'administració de la Generalitat, la Generalitat des de l'any 1980, ha fet estat, que són dels discursos, que fins i tot, els anys 20 i 30 s'utilitzaven molt. Els anys 30, jo recordo, el llibre de Sul d'Evila, història de Catalunya, que treu l'any 33-34, s'està referint a l'estat català, i és una mica la terminologia que s'està fent servir als instruments. Aleshores, aquesta idea de fem-estat, fem-estat, fem-estat, jo crec que el pujolisme i després el maragallisme els sosté i que jo crec que l'independentisme renovat, que apareix als 2010, que segueix aquesta idea. Té mal a l'exèrcit. Jo crec que la dinàmica política espanyola actual, en final hem vingut al president, la dinàmica política espanyola actual, jo crec que a la meva tesi sempre he estat amb el discurs, per un costat tenim l'exèrcit, però no ens hem d'oblidar que l'altra alternativa corporativa, l'exèrcit, era el món del dret. És a dir, la justícia. Aleshores, durant molts anys, diguem-ne, a base de la sospància de garanties constitucionals, ara hem retornat al primer des del segle XX, diguem-ne que la justícia queda molt militaritzada, és a dir, és l'exèrcit, el que es fa amb el garant de la unitat de la pàtria. Jo crec que si alguna de les coses que la Constitució actual, diguem-ne, està desfasada, és que no és l'exèrcit, el garant de la unitat de la pàtria, sinó que és, diguem-ne, la justícia. I això no diu la Constitució, diguem-ne que en els discursos i en la trajectòria que ha après l'estat espanyol en els últims 40 anys, diguem-ne que el que ens hem trobat és com l'exèrcit, primer amb els socialistes, després l'adminar fulminant-se al servei militar, de tal manera que et deixes l'exèrcit sense... És a dir, el padrí del meu gran va fer la mili just amb el 23F, i el 23F va mobilitzar els quintus. Ara, l'exèrcit aquí mobilitza. És a dir, no té massa per moure gent i anar a ocupar coses. Per això s'explica que el protagonisme de l'1 d'octubre el tingui la Guàrdia Civil i el tingui la Policia Nacional. En part, tampoc és... No troba lleig, troba l'exèrcit, queda lleig, troba l'exèrcit, però és que tenen possibilitat de trobar l'exèrcit i, aleshores, el que tens és una judicatura que ha tingut, tant a la dreta com a l'esquerra, jutges estrelles, una carrera de dret, que té a jo molta demanda, jo ser advocat, estar a la mar de bé, i en un moment donat el que ens trobem és que, quan estem dient la judicialització de la política, és que, ui, és que el que abans eren els militars són els jutges. I, aleshores, clar, quan tu vols civilitzadament donar un cop de mà, un cop de timó a una situació política, ja no recorres l'exèrcit. Per què? És un cos inert. Aleshores queda estètic per enviar-lo a Bosnia, a Afganistan, a fer tasques humanitàries, però ja no l'utilitzes per donar cops d'estat, ni per reprimir a ningú, ni ganes. Però sí que tens, amb la lògica del discurs de l'Estat de dret, que és una expressió fantàstica que serveix per un barrido, per un cosido i per un fregau, tens els teus jutges quan manen uns, els teus jutges quan manen uns altres. I ja està. I, aleshores, resulta que... Però això ha estat sempre així. El que passa és que en la dinàmica actual, de sobte, hem dit, la justícia a Espanya és un truño. És que és la dinàmica en la qual un cos corporatiu, com el dels jutges, té un pes brutal a la societat espanyola. I, a més a més, afavorida pels partits. Abans podies muntar una conspiració i deies, aquí puc comptar de l'exèrcit. Doncs el cos d'artilleria o el cos del no sé què. Ara no, ara dius, a veure, per muntar un pollastre, en qui puc comptar? Doncs allò amb jutges per la democràcia o amb la sucessió conservadora de jutges. Ara podem escollir, no? I després les associacions, els col·legis d'advocats més locals, el col·legi d'advocats aquest, en serà més o menys fidels de nosaltres, estaran dividits, estaran perdits. I en el fons, si ens estem fixant, tot el procés ha tingut per sobre un debat jurídic, tota l'estona, que si mirarem a la Unió Europea, que si mirarem aquí uns i altres, i tot sempre fonamentat en un discurs jurídic en el qual després utilitzes els jutges, siguin del costat que siguin, com vols. Perquè el que estàs intentant és que la teva opció política tingui un fonament jurídic que, quan dius, tingui un fonament jurídic, sembla que sigui com una bíblia. I aleshores aquesta és la idea, és a dir, la transició a la democràcia, el que acaba provocant és allò, la desaparició de l'exèrcit com un cos polític, a tenir en compte per emergir un altre cos corporatiu, que és el que realment acaba substituint els militars, que els cops d'estat, per això, pot quedar raro, és un cop d'estat el que ha fet el govern central. Hauríem d'entrar als propis historiadors a redefinir una mica més seriosament com ho diria. No, però jo crec que el concepte que podríem utilitzar és el d'intervencionisme de la justícia en el món polític, però partint de la base de que no tota la justícia és conservadora, ni de conservadora ni de progressista ni de molts colors en funció de les hegemonies polítiques que generes en els parlaments. I la força del Parlament, tenir una majoria, és realment redissanyar un cos jurídic determinat. I jo crec que hi ha sectors que no s'ocurren. És a dir, el món conservador s'ha treballat bé, el món jurídic, i jo penso que el món no conservador, si el joc polític anava per aquí, no se l'ha treballat tan bé. És la visió que tinc. I en tot cas, veient com funciona, és una de les noves espadones, són espadones com tots. Lligant les dues intervencions. Clar, l'exèrcit, és això mateix, és que l'exèrcit no ha calgut perquè donar-li la volta amb el discurs que habitualment es fa d'enriure-se'n del vaixell del Pió Lim. Amb el vaixell del Pió Lim n'hi ha hagut prou. És a dir, les classes mitjanes actuals tenen massa a perdre per fer l'irlandès, per fer aquesta història de l'alçament de Pasqua, per exemple. No estan tan apurats. La societat no està militaritzada o no té armes alabast com a començaments de segle. Qui, a començaments de segle, tenia possibilitat d'aquestes armes, més o menys, més o menys, eren precisament els que deia l'Agustí, que són els que ara no estan per la labor, per dir-ho d'alguna manera. Ara és els bufets d'advocats. Sí, però vull dir que en el tema aquest, per exemple, en el cas del Macia mateix que surt aquí, com ja havia sortit a la tesi de l'Enric, quan intenten, en els anys 20, intentar vestir el tema d'estat català i queden els muntanyes per fer exercicis. Els tios es queden a dormir a casa o es queden amb les seves senyores al llit, perquè no estan per anar-se'n amb un juic, quan va llvidre el diumenge a fer exercicis militars. I ara és una mica el mateix. El que hi ha al carrer d'aquestes mobilitzacions és fruit, d'alguna manera, dels moviments de Barcelona 92 amb les cartolines i les samarretes, etc. Però la cosa es posa seriosa aquest gruix de classes mitjanes actual, té massa a perdre, i una cosa és sortir un dia puntual a fer uns exercicis de colors a la Diagonal, i l'altra cosa s'està disposat a problemar una república i després a assumir els costos a tots nivells que pugui suposar el manteniment o l'intent de manteniment d'aquesta república. Això és el que canvia més dels dos moments, diria jo, d'un segle a mare. A part d'aquesta presència a l'exèrcit, no el necessites, perquè amb aquesta intervenció i amb la policia n'has tingut prou, com a mínim de moment, per desarticular el que podia semblar. Si la Generalitat hagués volgut, hauria pogut treure els Mossos d'Esquadra a defensar la gent l'1 d'octubre. I són armats. Sí, però segurament no tots els Mossos estan... És igual, tot a la Guàrdia Civil va estar a favor del cop d'estat el 36, ni tots els militars van estar a favor de no sé què. És igual, només que hi hagués hagut dels 17.000 Mossos d'Esquadra, només que n'hagués hagut 7.000, posem per cas, que haguessin estat disposats a acceptar la ordre del president de la Generalitat, defensant la gent en contra de la policia, que hauria acabat de drets. Per tant, aleshores ja no estaríem parlant d'això, sinó que estaríem parlant d'una altra cosa, estaríem parlant d'amors, estaríem parlant d'un moment dur. Aquesta també és una gran diferència en relació amb el 167. El catalanisme, a una part del més radical, estava disposat a agafar les armes per anar en contra dels altres. El 2017...Molt pocs, molt pocs, que en grups, molt, molt pocs. Els que ja coneixem. Els que després van fer presa mulló i companyia. Però ara, que hi havia més possibilitats, fins i tot des del punt de vista logístic, per poder fer una cosa més sèria, ara no conec cap catalanista per radicar el que sigui, ni que sigui d'arrant, que estigui disposat a tal cosa. Això sí que és un gran canvi des del punt de vista. Sí, també està en com una puta cabra, però vull dir un refresc. El gruix, el gruix no. Tu creus que no estan pel tema per un tema de pacifisme, que és el que véns a dir, o democràcia, o perquè tenen massa a perdre? Jo la veritat és que el perdre no perda, perquè mira, la veritat és que crec que el dia 1 d'octubre, en altres coses, plovia. I a la primera, hòstia, jo vaig pensar que tothom se n'hi ha a casa, i no va passar això. De veritat, és el passar, i tu vas a dir, veus, com la gent es va resistir a tal cosa, i molt a perdre o poc a perdre, diguéssim. Jo crec que hi ha una concep... que s'ha arribat a la concepció que el valor, primer, la massa és important, és a dir, el gruix de gent al carrer és important, per això el concic d'aquest carrer sempre són nostres i tot aquest rotllo. I l'altre, que està lligada amb la revolució de les seves riures, que és un se'n pot enfotre, però que amaga una filosofia des del meu punt de vista, que és una convició profunda, que això és un combat democràtic i que l'única manera de resistir-se a l'estat espanyol és aprofundint en això, que és la mateixa lògica que ha portat a l'exili al president de la Generalitat. I jo crec que és per això que no s'utilitzen els Mossos d'Esquadra. És per això. La ocupació que dieu, jo que treballo a l'administració, és en tota la regla, és un cop d'estat en tota la puta regla, perquè va des que t'obliguen a escriure en castellà els mails, perquè estan controlats des de Madrid i les comunicacions internes de la Generalitat, cosa que no havia passat mai, fins a que et controlen els diners i el salari de les persones i les subvencions de les persones. Allò és una cosa així que passava per allà. Després, per no marxar del 1917, també hi ha una cosa vinculada amb el que comentàvem, que al 1917 i més endavant el 1936, quan tenen la possibilitat i les armes, en Garcia, Oliver, etcètera, estan pel Mambo, i ara no. Ara el Mambo és, farem el Mambo, però és la Barbena, i al 1936 i el 17, si tenen la possibilitat, no. Això també canvia. Ara una de les paradoxes de l'intervenció del 155, a l'administració, jo que treballo en ensenyament secundari públic, és que això que planteges tu, jo crec que succeix, en l'escalafó directe on estan intervenint, però, curiosament, quan deien que l'ensenyament era doctrinament pur i dur, i que és on s'havia d'anar allò, a tallar de soc arrel, curiosament, de la base, suposadament, a doctrinadora, allà no intervingut ningú. Diguem-ne que quan han vist que anar institut per institut, escola per escola, és un panorama allò inabestable, allò que ha quedat a terme, allà sí, allà, diguem-ne que la intervenció no es nota. Jo crec que han anat directament el que serien allò, els espais de responsabilitat, direccions generals, etcètera, i allà sí, allà és on, diguem-ne, han marcat l'estil per la cosa. Per sota, per sota, és el que demostra que, malgrat tot, el 155 té limitacions i per això probablement dura dos mesos en principi. Perquè, clar, no, clar, si tu has de fer una intervenció en tota regla i has de baixar a les bases del funcionari, necessites allò, portar 200.000 funcionaris més per controlar els altres 200.000 funcionaris que estan a peu de carrer, i això és inabestable per l'estat. Vull dir que... Però si en menys hi ha tens uns resultats, tampoc no et cal intervenir molt més a fons, no? És a dir, primer comences per poc, i després... No, vas directe el que tu creus, que és el teu enemic directe, que són els càrrecs polítics de la administració. Avui, per exemple, em comentaven, no sé si tu m'ho pots certificar, però per exemple, un dels elements que han tret són els caps de comunicació dels departaments. En canvi, els caps de gabinet apenes els han tocat. Això em comentaven avui d'un departament concret. O sigui, han sabut on anar amb un tema determinat. Després també em sembla molt interessant, amb el paral·lel, el fet que... Prat de l'arriba, per exemple, és una persona que mor en un moment... sap morir en un moment determinat. Pobre, sap morir. Sí, dit així, no? Sap morir. Si hagués mort dos mesos després, avalant la intervenció del Campó de la General o de la Concentració, avui, el processisme i el Puigdemont, no haguessin pogut projectar la seva imatge, tret estructures d'estat, etcètera. Perquè ha quedat tacat per aquest intervencionisme que no ha quedat tacat. És el mateix que el Macià, diguem, que també sap morir en un moment determinat. És a dir, abans que entri en contraducció el propi projecte d'Esquerra Republicana, etcètera. Són dos personatges que moren en un moment en què han de morir i encara que no ho triin ells. Ja, i reprenent una mica del 17, en comparació amb el 2100.000 funcionaris de la Generalitat, en tot el procés de l'Assemblea Parlamentaris, de reformes, de les associacions de funcionaris al 1917, ja respiren primer, perquè el cos de funcionaris al 1917 és comparativament a l'actualitat molt reduït i és un cos molt, molt, molt estatista. Allò, les reformes que es proposen, fins i tot, els colpegen els seus interessos corporatius, per tant, diuen, bueno, perquè aquí no hi ha una reforma, si m'hi va perjudicar. En tot cas, són allò, els interins pocs que n'hi havia, que aquests sí que podien dir, ja m'interessaria, però, clar, aquests no tenen gairebé ni veu ni vots a les associacions professionals poques que hi ha de la funció pública. Parlo del 17, evidentment. Després, allò, Correus, és una altra història, no? Bé, menjant a part, però el que és allò, el funcionari, allò clàssic, a 1917, no d'això, en canvi, l'actualitat, les classes mitjanes funcionàrials, jo crec que són de les més implicades en el tema. Jo voldria fer-hi un altre tema, quan diem que l'euro de l'actualitat és estrictament català, jo crec que s'ha vist forçosament català, en el sentit que jo crec que, inicialment, quan comença el 15M, sí que, és a dir, la mesura que definim el procés, el processisme actual com que surt de les bases, no és que des de Madrid no s'entén que no és un tema de Puigdemont tal, sinó que una mica, allò, han posat cara a un moviment que surt de les bases. Jo sempre dic que el processisme català és, per d'una manera, les restes, en tot el respecte, que hauria estat el 15M a tota Espanya. Hi ha un 15M que portava a les seves esquenes tot un discurs republicà, en un moment en què la monarquia, la institució monàrquica, està molt castigada per tot el tema, de les caseres de la FANZ, a l'Ordre Angarini, companyia, i que la imatge del... A més, s'havien desvetllat, o d'una més propaganda, de les realitats del rei Joan Carles i tot el pitjor que poguéssim tenir, i que els diferents moviments, i en tot cas, allò Podemos, que anava aglutinador d'aquestes coses, quan els fan el canvi de rei, es queden com autocolapsats. I coincideix en un moment en què Podemos, a més a més, està intentant jugar a la carta com a partit polític seriós, que els fan el canvi de rei de tal manera que curtocircuiten tot el discurs republicà. Aquí, en paral·lel, es produeix la famosa història del Parlament, les pintades a les gabardines, dels diputats, etcètera, etcètera, i aquí continua, no? I en mig de la crisi s'acaba convertint en un procés en el qual jo crec que té continuïtat perquè aquí, malgrat tot, en clau, diguem-ne, més local, el discurs republicà no és mort. I dius, ostres, ens ha fallat el discurs republicà a nivell d'estat, dius, si no tenien República Española, jo crec que això s'ha produït, i és un fenomen bastant ampli, i tot el Alberto San Juan, del concepte, de la pel·lícula aquella que m'has deia. Jo no estic molt d'acord amb això. I aleshores, jo crec que ho dic en el sentit de que existeix un independentisme que no és estrictament nacionalista i que jo crec que ha trobat, si no n'he ver o ben trobat, ha trobat la idea d'una República Catalana com la solució republicana a una solució republicana espanyola que no ha existit. O com a mínim fins a l'actualitat, ho dic perquè en el fons el discurs identitari dins del que seria l'independentisme hi ha molts sectors que no estan utilitzant el discurs identitari. Jo crec que és molt important i que és una de les altres coses que no s'ha entès per part del govern del Partit Popular, jo crec que no ha entès el socialista, i jo crec que és un tema que ha desesperat a Pablo Iglesias. Les seves pujades i baixades en tot el tema venen perquè, en el fons, l'independentisme en aquests moments té públic seu. Aquí, en el tornant al 2017, els propis separatistes són molt conscients que, malgrat el seu moviment, estigui dintre de tot aquest gran moviment de l'Assemblea de Parlamentaris, dintre almenys momentant hi sigui Barcelona o es vegi com a Barcelona i que no sigui Madrid, tindrà les seves conseqüències, perquè serà equiparat tot el moviment separatista. És això que deien de la sedició, de posar els envenits, etcètera. Ells, en certa manera, alguns d'aquests sectors separatistes catalanistes haurien trobat més encertat perquè així aquest discurs s'hauria pogut rebatre, que és el mateix, que si el XVM comença a Madrid i no es pot veure com un moviment independentista, en canvi, quan hi havia gent a Plaça Catalunya amb les tendes de campanya o fent les assemblees, etcètera, aquí, a l'independentisme hi havia un discurs que era de dos vies, perquè això no va a nosaltres, o hi havia un altre discurs que era nosaltres, hem de participar aquí, perquè aquesta via del XVM tingui un component catalanista també. Això ho he sentit, és a dir, que no és una cosa... El 17 hi ha d'interès per dir que això és una cosa a nivell de tot l'estat i no només focalitzar la Catalunya. A mi m'agradaria, i aquests temps diuen diferències entre 1917 i 2017, ha sortit l'exèrcit, ha sortit el funcionariat, i perquè hi ha un tema que hi ha molta diferència, una gran diferència que és el sistema educatiu. Crec que em sembla que aniré a Rovira i Virgíli en un llibre que citeu aquí, la bibliografia i la nacionalització de Catalunya, em sembla que és un llibre del 14 o del 16, no sé, situ de la memòria. En aquell llibre, Rovira i Virgíli, fixant-se en el cas Txec, diu que si no controlem el sistema educatiu, no farem res. Em sembla que és una mica la diferència que hi ha ara. Quan morpre't de l'arriba, portem 10 anys de catalanisme institucional, construint la biblioteca de Catalunya, l'Institut d'Estudis Catalans, tota la xarxa de biblioteques, tota la xarxa de escoles de la mà en comunitat, però això és insipient, porta 10 anys. I això es nota. Rètols estan en català, la gent escriu més en català i està molt més normalitzat al català, molt més que l'any 1917, on fins i tot torns a casa parlàvem castellà. És una gran diferència, que està molt més desenvolupat la presència de l'idioma en institucions i en el sistema educatiu. Crec que és una diferència molt gran, a l'hora de vehicular una rebel·lió que pugui tenir com és la identitat catalana. L'altra cosa que us volia preguntar, també ho he vist a la bibliografia, que citeu un llibre sobre Sánchez Guerra. Jo tinc una fascinació per a dos personatges que m'interessen molt, que són l'Alcalafa Mora i Sánchez Guerra. Sánchez Guerra, que és un senyor de la segona restauració, que era periodista, arriba més o menys una mica més tard, és l'últim president conservador de la restauració abans de prima de Rivera, i l'any 30 s'ha entrevistat Macià per muntar un pollastre a Barcelona. I després va veure els empresonats, va a la presó, a veure els empresonats, i després fa un partit de dret a República. Dius, pregunto... Una cosa que a mi no m'agrada que em facin, quan estigui aquí, que és fer presentisme. Vosaltres veieu que hi hagi algun Alcaláfa Mora o algun Sánchez Guerra actualment a Espanya? O no? No hi ha cap mena de reformisme conservador. Cap possibilitat, des d'aquí. Semblament per incidir en el mateix tema, que és algú de vosaltres, quan jo he arribat, he comentat que s'ha intervingut l'Ajuntament de Madrid de Carmena. Va haver-hi molt de soroll, va deu dies, a partir del moment que es convoca el 155, que ara veus de figures, en algun cas oficial, del PP pensant en castell a la manja, però també a Navarra, també a Euskadi, cridar a l'aplicació del 155 en altres espais. I existeix una certa inseguretat respecte a una reforma radical de l'estat de les autonomies no fet legislativament des de les Corts, i amplià el diàleg, sinó fet de manera més executiva i aprofitant els recursos que dona l'estat de dret entre cometes. Per tant, ha fet gestió això a la pregunta de Navarra. Doncs per situar-ho. Bueno, és que sou. Sí, vols contestar-t'ho? Contesto el sistema educatiu. Ho tinc així per la mà. Sí i no. I t'explico. Jo sempre insisteixo, malgrat les acusacions, aquestes d'adultrinament, etcètera, etcètera. A veure, el vellés oriental, el vegi obregat, ho pots explicar? Ara meu, amaveu, etcètera, etcètera. I demà, mira, demà el meu institut, Mollet. Mollet a l'1 d'octubre va haver una participació del 30%. És relativament reduït, comparat amb les cifres que suposament es donen, del 30%. Demà aniran a la vaga tot l'institut. Tot l'institut. I a la sala de castigats avui, estàvem cantant a l'Ina Espanyol. T'ho dic per relativitzar que si en el 1917 no hi havia un sistema educatiu, allò, diguem-ne, nacionalitzador, i ara sí. Dius sí, però no. És a dir, els repartiments professionals, socials, els mapes electorals i els mapes de distribució dels catalans, això que ens creiem a Catalunya, segueixen sent molt compactes. Els meus alumnes, jo, per exemple, a Mollet els dic podeu escriure en castellà si voleu, no hi ha problema. I, malgrat tot, t'escriuen en català, perquè el llibre està en català, perquè és el que passa que en el fons són uns alfabetts i no saben ni en català ni en castellà. I el centre, que ha estat un centre de FP, en una població molt castigada per la crisi, molt proletaritzada, i quan dic proletaritzada de proletaris, m'he demil·lurisme cap a baix. Però això sí, amb una convicció nacional espanyola, per exemple, molt aprofundida i allà governen els socialistes. Amb el PDeCAT, que se'n van sortir del govern de l'1 d'octubre i tota la història aquesta. És a dir, malgrat tot, hi ha llocs que n'hi piquen pedra. I aleshores, per això relativitzo, fins a quin punt el sistema d'ensenyament ha servit aquí, Aragó, per crear masses de gent escolaritzada que ja no les tens al carrer i que no facin alguns al delinqüent. Ara, que això rebarteixi... No, és la realitat. Home, jo tinc totes les ales a la presó, fa dos anys. No, però vull dir... En el moment en què ha aparegut el procés, diguem-ne que el que és la propaganda d'un costat i de l'altre queda despullada, perquè en el fons, les xarxes de sociabilitat que sempre han existit segueixen existint, malgrat l'escola Diguià o l'escola Diguibé o estigui un poble de Zamora i tal, allò m'explico. Aleshores, jo no crec que l'escolarització hagi afectat el tema del procés. I en aquest sector, on hi havia una certa tradició cultural de que l'important és l'educació, el treball, etcètera, on crec, on han crescut, les classes mitjanes funcionarials i jo crec que venien moltes de classes mitjanes i existents petites i que moltes famílies proletaritzades i les classes mitjanes, jo crec que d'aquí és quan hem de trobar un gruix important de, diguem-ne, de processistes en què l'escola no ha estat el canvi de l'adultrenament sinó que ha estat l'instrument de promoció social. Jo crec que és més aviat, no tant que t'inculquin de l'adultrenament, sinó el fet que hi ha un sector que entenen no ara, ja fa anys enrere al principi de la transició i que passa allò de pares a fills que generen una concepció de l'estudi com havia de promoció, entre igual una mica en crisi per allò els topes que ens estem trobant de l'administració, no l'una més d'així plasses de funcionària congelades allò tenim... però les zones on s'ha de fer per un i la promoció per els estudis no es veu, no s'entén, no es compren, no es vol assumir doncs allà malgrat tot tens núcles importants allò per utilitzar el concepte d'onionistes però és així, mullet és un mirall, és un reflex és un reflex d'aquesta situació de dretes i d'esquerres de les institucionistes o com li vulguis... No, no, no el que passa és que hi ha d'una banda hi ha estudis de gent no sospitosa que el grau d'incidència que té a l'escola és el que és, és a dir, en la transmissió de l'imaginari és molt més important a l'imaginari familiar això és així i precisament... No hi havia TV3, però clar, en l'especte de televisiu no hi havia la Sexta, no hi havia Antena 3 no hi havia Televis Espanyola, la 2 Telefinco, etc. No hi havia l'ama de productes culturals que hi ha en castellà que quan ets pare, ets plenament conscient que entres a qualsevol lloc i tu trobes en castellà és molt diferent a aquest tema després jo crec que en el procés i en el tema de la frase aquesta de tenint pressa crec que una mica la pressa ve per aquí precisament és a dir, després d'aquests anys de pujulisme i de tripartit hi ha un sector de la població que a més enllà d'aquests greuges comparatius en Madrid, de la T4, de l'IAS, dels ordinadors, etc. després de les legislatures de l'Aznar, etc. senten por el tema de la llengua que a la pèrdua de la llengua vinculat aquests processos de globalització, els processos culturals, etc. i veuen també que aquesta escola que havia de nacionalitzar teòricament el plantejament pujulista, això una mica el que deies l'alumna entra i quan surt no és només un catalanet sinó que és un catalanista d'alguna manera és la imatge que es projecta des de Madrid també, no? És a dir, l'alumna entra i esteu fabricant aquí catalanistes que no és el que et diu el David, que no és un tema cert. La cultura del totxo, per dir-ho d'una manera, fa més via que l'escola. Aquí hi ha la por, una part de la població, que això precisament no ha tingut lloc. És a dir, que l'escola no ha fet aquest procés, amb el gruix de població que l'hauria d'haver fet. I, per tant, hi ha aquesta sensació d'alguna cosa s'està perdent. Hem d'anar ràpid perquè, si no, amb 40 anys més acabarem de perdre allò que ens queda. Aquest pànic s'ajunta en tot el tema econòmic, diria jo. Llavors, això és el pack complet, diguem. Perquè l'imaginari familiar és més important que no pas el que et transmetrin els fosos a l'escola. Després, el que deia l'enric és que comencem la que havíem parlat alguna vegada. Que passa que ens estan gravant i no sé si dir-ho, però això no. El catalanisme... talles. El catalanisme, o ara l'independentisme, és com una... i que em perdonin les senyores, és com una... com una eina masculina, diguem, que es posa a to, però no acaba de... no acaba de trepar, per dir-ho així. És una primera minoria, és una cosa que agafa una força molt important, però no acaba de donar el do en el moment en què toca. Perquè no té aquesta majoria, no la té encara. Potser la tindrà, però de moment no la té. La solució, si és que es pot parlar d'una solució i no entrem en un escenari com Irlanda del Mord, per exemple, de majories equiparables sense una solució viable, el millor la solució n'havia tratat d'una figura a Madrid, com d'una mena de pacte, això que comentàvem, de pacte sense bestiar, una mena de pacte molts comuns, etcètera, per una reforma del règim. Que és el que segurament després del 21D, l'independentisme segurament veurà. És a dir, que potser hi ha d'haver un estadi intermitge per provar de fer el que vol fer. Per aquest matí, l'entrevista, per exemple, que l'han fet a Catalunya Ràdio, el president, el Carlos Puigdemont... Segons el cartell de Catalunya Ràdio que he copiat aquí, segons la propaganda que hi havia, el tuit posava el matí de Catalunya Ràdio, des de Bèlgica t'arriba l'entrevista del president Carles i els consellers cessats segons el govern espanyol. Això a Catalunya Ràdio està fent un paper, a menys els matins, més fort que la PAS TV3, que a TV3 hi ha segons com el número no més president, i aquí cessats segons, aquí juguen a la doble legitimitat. Aleshores, el que es desprenia més enllà del 21D, a part de guanyar, no hi havia un relat de què fer el dia 22. S'ha de guanyar, però el dia 22 ja es vorà. I una mica el canvi de majories que abans comentava l'Augustí, que és aquesta dificultat per establir la llista única, que hi ha el 27S, l'esquerra republicana i l'entrevista de Rodolons, i quan la CUP no volia que el Mas fos el president, ja no es van repetir les eleccions, perquè esquerra va dir que no aniria amb una llista única, si es tornaven a convocar les eleccions i els demòcrates, tampoc volien anar amb aquesta llista única, potser passi per una aliança d'esquerra republicana amb els comuns, per vestir algun altre moviment. Com que hem quedat ja gairebé en quadro, oi, no és que facin molts, però hem quedat en petita família, si ho semblàvem, dono l'última paraula, i potser era inevitable que acabessin parlant de 2017, en lloc de 1917, a més. És el que li importa a tothom. És una conversa que m'ha semblat interessantíssima, però és que m'he llegit el llibre. En el llibre no es parla ser algú, això està gravat, igual es pensa que el llibre és un assaig de política actual, de 1917, no només de l'Assemblea, jo no sé com serà el llibre llarg, us convidaré, novement, perquè en parlem, perquè de fet jo pensava que parlaríeu de l'Assemblea, i sí, parleu de l'Assemblea i molt bé, de les assemblees per ser exactes, també parleu de la Vaca General, també parleu dels models internacionals, segurament de manera molt resumida, però és que la dialèctica del 17 és substancial, i estic d'acord amb el que he dit a les cúlies, que sí, en Macià no és un protagonista, però per exemple a mi m'ha sorprès, i em recordava el David, que ja ho havia explicat el doctor Solaida Carl en la Catalunya populista, però tot el que expliqueu de l'hipotètic cop d'estat que està preparant cop d'estat, o Pasqua, o que està preparant amb Macià, amb Domingo i Pestanya, a mi em sembla prou interessant, i molt d'acord, vull dir, Macià no és un protagonista del vostre llibre, però és un secundari rellevant, i surt amb coses que modestament jo no coneixia, perquè no soc una especialista en la matèria, però que el que expliqueu és interessant. Entre 1917 i 2017, que ho heu dit al principi, 1917 és un projecte de reforma d'Espanya, 2017 és un procés de cessació, és una diferència remarcapable, però el que dèiem de Pasqua del 17... Que potser acabarà sent un projecte de reforma d'Espanya. Sí, que és un projecte de reformula. Llavors sí que heu dit una connexió aviat prou aviat, però amb el que és la meva mare, són processos diferents, però una maco que és un lliure que es regeix molt de pressa, que jo penso que està ben escrit, ser en algun error tipogràfic, que això sempre passa, i des de la meva modesta perspectiva, de molt recomanable lectura, que ens porta preguntes de l'actualitat, sense dubte, però que ens explica coses que jo penso que no són conegudes, que no són conegudes fins i tot però la tiva especialista és en la matèria, em sembla que també. No, no, d'això últim no et porto la contrària, et dono la gràcia. Sobre el tema dels lliures, sí, és veritat, ho hem abandonat. Jo plantejo una cosa que havia plantejat ser clasa a la tazina dels voluntaris, i això és a l'any 87, i... amb el tema que plantejava el Joan de Sur a la Portada de Francesc Macià, podria sortir Francesc Macià i podrien sortir 5 o 6 més, és a dir, jo crec que en aquell moment, no, excepte el cas que em vol, que és més flagrant, etcètera, etcètera, però suposant que allò que que em vol hagués desaparegut del map, etcètera, no és només, Macià, n'hi ha molts que s'estan postulant, no, uns amb més possibilitats, uns altres amb menys, per ser els aglutinadors, o no. Perquè tampoc queda molt clar, fins a quin punt aquests diferents leaders que volen ser allò els representants d'una Catalunya alternativa, o d'una Espanya alternativa, tampoc alguns tenen massa clar en quines forces volen comptar a banda de la que ells representen. En aquest sentit, per exemple, Marcellino Domingo en aquells moments està postulant per fer algo, però clar, per fer algo, amb qui, com, que, de quina manera, si el deixaran ser amb ells el líder, Macià la seva manera, és a dir, la cosa aquesta de Macià Pestanya, allò, Domingo, que havia apuntat en el seu dia l'Enric, la Catalunya populista, en el fons aquelles tres figures, ja són en sí mateixes alternatives, en aquell moment coincideixen, però també van, després, entren, surten, es retroben, però tampoc pots oblidar-te del Rubí de Virgílic en aquells moments, a veure, s'està creant, però jo recordo, em sembla, que era l'Anna Sayés que havia escrit un article que el titular a la Benz, el fracàs d'una vocació hegemònica, i jo crec que era un títol ben significatiu d'algú que l'havies de fer-hi a l'aterna, dels que podien en algun moment donar a haver dirigit, o haver aglutinat alguna força hegemònica, i no d'això, vull dir que, que sí que en aquell moment, en un moment, jo penso que una de les característiques del 17, com ha succeït en el procés, és que els anys de la gran guerra en el món catalanista estan provocant també, o s'està iniciant un canvi generacional dins del moviment catalanista i del que podríem definir els moviments alternatius republicans respecte els que han estat els caps de cartell del period en 1902-1914. I diguem-ne que el 1917 estan allò que veia els uns dels altres, veure qui està, qui no està, qui desapareixerà, qui deixo en si, i que els anys següents, uns aposten per una alternativa, després els altres aposten per l'altre, però vull dir que diguem-ne que es resol entre cometes posteriorment, i així l'editora de Primo de Rivera o a la Segona República, o amb la Generalitat. Però vull dir que la peça clau del 1917 és això, és a dir, el que col·luciona són moltes sensibilitats les que hi eren i les que estan venint, i que de possibles líders o postulats com a líders n'hi havia un bon grapat. Comparant-ho en l'actualitat, jo penso que passa una cosa semblant, és a dir, venir-se del procés comença amb unes figures i de sobte ens han trobat en unes altres. Vull dir, de com, de l'inici del 15M a Catalunya, la culpa que va provocant, la caiguda de Mas, jo crec que la caiguda de Mas s'ha d'interpreta una mica, com una certa etapa final del procés que s'inicia amb el 15M a Catalunya, dins del 15M a General, fins al punt de que l'obligues, per dir que ha anat al partit de canviar de nom, i tot, i de línia i de tendència, i es defineixen com a republicans, en aquest sentit. Aquí jo crec que el processisme, quan dic que és allò, un 15M residual entre cometes, és perquè aquí, d'alguna manera, sí que ha hagut un cert canvi dels partits tradicionals, i realment allò tenim un Parlament diferent del que era en els moments del pujolisme o del maragallisme. És a dir, si ara mirem les enquestes, et diuen que si anéssim per separats, el PDeCAT tindria 6 o 7, i el Partit dels Socialistes tindria 11. Quan havien tingut, pràcticament, el 135.000 sols. Jo crec que això és conseqüència, una mica, del que ha passat, del 2007, fins a aquests 10 últims anys, s'ha provocat un sorpasso, que, per exemple, en el Parlament espanyol, està encara així, que sí, que sí, que no, sinó tot el contrari. I en el 1917, una de les coses que anem explicant, és que vulguis o no vulguis allà, hi hagi assemblea parlamentari, ja que vagi a general el que vulguis, quan arriben les eleccions del 1918, les majories que hi hagi, tot i que, allò, els mauristes, les eleccions de març, i els socialistes s'emporten les majories a Madrid, capital. En aquest sentit, ja és un canvi important, i crec que anuncien una mica l'importància que tindran les ciutats el 12 d'abril del 31, per exemple. Puc dir una cosa molt greu, hi ha una cosa que no ha canviat amb el catalanisme, que és la capacitat d'ombres, d'inventar-se ofemismes, i d'ombres per simular segurament més poder del que, o més extensió de la que té. D'alguna manera, el que en llenguatge coloquial es diu el postureu. Això el catalanisme té, o aquests girs, que ara se'ls veu com un gran què, l'independentisme té una gran capacitat de començaments de segle, també hi era, perquè, quan es convoca l'Assemblea de Parlamentaris, s'estan perseguint per Barcelona el dia de la convocatòria, el gat i la rata, i és d'absolutament de riure, perquè, com diu el que fa la crònica, diuen que estaven tan amagats que van dinar 40 persones al restaurant, al parc, que em sembla que es deia, de la ciutadella, que té parets de vidre. És una santa collonada. Quan entren a dintre i es deixen detenir, ja han pactat, etcètera, és que el catalanisme ha estat pur. Avui ara mateix, per exemple, els 200 alcaldes que han anat a Brussel·les han rebut el Puigdemont a la sala amb les bares aixecades. S'han portat les bares i ja han aixecat les bares quan ha entrat el Puigdemont a Brussel·les, si és que algú de Brussel·les ho ha vist, haurà flipat. És a dir, sense voleu feindre, però vull dir que és una capacitat de la cenografia i de fer veure que s'és més segurament del que en realitat s'és. Això és una cosa que no ha canviat, que segurament des del catalanisme és catalanisme que funciona, que funciona així, i ja està.