 Aquests minuts molt curts són, primer de tot, per desitjar-vos bon Nadal, els companys, els col·legues, els amics i els estudiants de la Universitat Montbaufàbara, dels centres escrets i també de l'Hospital del Mar. Bon Nadal, els amics d'autopia, de Jons Kopkins, de Diego Portales i de totes les universitats del món que ens han ajudat a ser una universitat digna, incloses les catalanes i les espanyoles. Gràcies. De vegades ens preguntem amb quina veu parla una universitat, una organització tan gran, amb tanta gent. Tindríem la temptació de respondre que per parlar en nom d'una universitat, de fet, no es pot parlar. Ni una sola de les mil interpretacions del món té cap possibilitat d'encaixar amb totes les veus que voldrien fer-se sentir. Però un roser de les tarteres pirinenques expressa la totalitat de la muntanya. És que la dignitat institucional no està tan lluny de la personal. Aquest acte, per exemple, gira el voltant d'un obra de Shakespeare, plena de reminiscències dels assaig de Monteny, el meu llibre preferit, com sabeu. I, alhora, plena de percepcions similars a les que ens ofereix el nostre món d'avui, infectat, confinat, preparant-se per a una vida millor d'aquí uns quants mesos. El temps ajunte a les coses, passades i futures, les ajunte també per mostrar que no és un bon argument aquest de no poder parlar per respectar tothom. Al contrari, la literatura que conté temps, una vida veritable, ens empenya a pensar que sí que la dignitat institucional i la personal s'assemblen. Música, poesia, teatre, cinema, pintura, les arts en general es mostren com una diversitat de conceptes que apunten a un sol significat, una sola idea, la cultura pròpia de l'acadèmia, que inclou naturalment la cultura política, que enriqueix i eleva l'abast i el sentit de les activitats epistemològiques, eurístiques i educatives que tenim entre mans. No apelo a cap alucinació, sinó a un esforç filològic, històric i hermeneútic propi dels estudis que me'n parem. És clar, això que dic que sí que es pot parlar de tot i de qualsevol persona, i que qualsevol persona digna ho pot fer en nom de tots, sona absurd a les orelles de la incultura i de la presumpció, que també inclou en la incultura política i la presumpció política, que evidentment no són tot a la política. Sapients, n'entre poins, d'en zam mal i vol, és ciència en consciència, no cal traduir-ho, però vaja, permeteu-m'ho. La sabiesa no entra en l'ànima maliciosa i ciència, sense consciència, no és, sinó, la ruïna de l'ànima. És una citació de Ravellé en què Gargantua, en una carta que escriu des d'Utopia a Pantagruel, el seu fill, mira de pronunciar-se sobre el debat immemorial respecte als vincles entre la bondat i el coneixement. Sense atenció al temps, tampoc no es pot entendre aquest vincle entre la bondat i el coneixement, que de vegades en sembla innegable i de vegades impossible, depèn, com diem, sovint de les persones. El que convida a pensar el gegant de Ravellé, el seu fill gegant, podria determinar-se en moltes tesis, una muntanya de tesis. Per exemple, aprendre sense llàgrimes, respectar el talent, acceptar el debat, adaptar el compromís personal al professional, mantenir l'esperit d'equip, cuidar el bon humor. Tesis que jo veig com les tiges de plantes sanes que s'enfilen, que probablement floriran. Són així les plantes que, per jugar un moment amb el nom del pare confinat amb la seva filla Miranda en l'illa de la tempesta, prosperen, plantes que prosperen. En efecte, pròsper sol passejar entre les plantes. Si ens dubta, hi ha plantes d'una altra mena que ara deixarem, arrossegança fent profit als cucs, pel fang i per la terra. Ens costaria dir que el camp de patates, per bones que siguin les patates que creixen sota terra, prosperen. Jo crec que en les primeres, per la nostra universitat, per la nostra gran universitat, amb tots els que portem el nom de Universitat Pumpeufabra. Crec que en les primeres, en les que miren cap al cel, buscant la llum i fent-se elles mateixes llum. Si voleu que us digui en què penso concretament, ja ho he dit. Rosers salvatges de les tarteres pirinenques quan floreixen començant l'estiu. Les veig creixer les roses simples i clares aèries en el nostre lema, benestar planetari, i fer del lema una il·lusió, quasi un somni d'aquests que, quan ens despertem, tenim ganes de continuar vivint.