 14. lukuu ensimmäinen osa setsimenveliasta. Tämä on LibriVox-äänite. Kaikki LibriVox-ääniteet ovat julkista omaisuutta. Lisätietoja saareksesi tai ilmoitautuoksesi vapaaehtoiseksi menee osoitteeseen LibriVox.org. Lukiana Maikki Rody. 17. lukuu ensimmäinen osa. Oli siis mennyt lähes kymmenen vuotta väljestön muuttamisesta impivaaren erämaahan, joka nyt oli muuttunut komeaksi talouksi. Mutta samankaltaisena ja vieläpä uhkeampana talona seisoi pian entinen jukola, kohottamana setsimen uljaan miehen. Ja kahteen osan jäettiin viimein heidän rakassyntymä kotonsa. Ensimmäistä jukolaa tuota ikijuurta ja emää hallitsi juhani, mutta aapa sen toista puoliskaa, joka oivana talona myös seisoi lähelle ensimmäistä. Kahteen lohkoon jäettiin myöskin impivaara, joiden isännyyteen päättyivät Tuomas ja Lauri yhteisen suostumisen kautta. Timo sai Kekkurin ja Eero Vuohenkalman torpan, joita sekä heillä, että heidän lapsilansa oli valta nauttia omana ja ilman yhtään veroa aina kuolin päivään asti. Kaikki kävivät he avion liittoon Paitsi Simeoni, joka ei huolinut puolisosta eikä maatilasta, vaan päätti olentumaan vanhaksi sedäksi juhani jukolan taloon. Heistä taitaa myös sanoa, että he elelivät ja rakentelivat aina kunnon miehinä, kukin sijassansa, ja vieraan varaisuudesta kehui mierolainen niin jukolan ja impivaaran taloja kuin myös Kekkurin ja Vuohenkalman torpia. Jos siirrat Joukosta Simeoni ja Timon, niin olivat päveljäkset ainiaksi hylänneet villitsevän viinan. Joskuspa Simeoni, siivomies, horjahtui Humalan huimaavalla tielle, ja tuolloin tällöin myöskin Timo, mutta harvemmin vielä, noin vuodessa kerran tahi kaksi. Lautamies Mäkeilän kuoltua ken astui hänen sijansa, jukolan aapo, aina sovinnon ja oikeuden mies. Ken vanhan jahtivoiden kuoltua ylännettiin tähän arvoon? Eero Juhanen poika Vuohenkalma, vikkälä mies, taisi lukea ja taisi kirjoittaa ja vieläpä hänelle sanomalehtikin kerran viikossa singahteli turusta. Otti Juhani vaimoksen sammänniston Venlan ja vietti hänen kanssaan hauskoja päiviä, vaikka tosin pientä napinatakin tuolloin tällöin kuultiin talossa. Sillä Venla, vaikka laatuun käypä emäntä, oli hieman suunlas ja riitaisa nainen. Useimpähän hetket pitkät me kasteli ja me telöetsi miehensä päälle, tuon köntin, tuon ukulin ja tarhapöllön päälle, niin kuin oli tapahenellä lausua. Mutta taisipa Juhanekin närkästyä ja silloin remuusi hän rajusti, käski ämmän, jolla Jumala on antanut heikoman järjen kuin miehelle, vaijata paikalla. Niin hän menosi, löin nyrkkensä pöytään, pauhasi kuin ukkonen. Olipa Venla viimein niinkuin vähän peljestövinänsä, vaikeni, naureskelen salaa piikaveitti kanssa kanssa. Salaa he naureskeliivat tulisian vaiheilla, koska Juhani pöynän päässä pitkä tuolella järmäilii ja useimpa kyynelleet silmissä nupisi Jumalan päälle, joka oli antanut ja kiinteästi määränyt hänelle niin turskin ja trumantin aviopuolison. Mutta nousipa kerran angara melsketuon karkkulan Aapelin kautta. Hän, Juhanin kerran ikään torelessa eukkansa kanssa, istuu jukolan sivupenkilta jotenkin humalapäisenä miehenä ja ryhtyy hullu miehen ja vaimon asioon, pitäen kiivasti Juhanin puolta. Juhani permenttasi koviin, kutsuen venlaansa sen hälle käksi, mutta Aapeli, tyhmä mies luulen oikein hyvinkin tekevännsä, nimitteli hänitä vielä hurnukaksi ruokkomassaksi ja töllin tetuksi. Mutta äkistipe kävivät killiin Juhanin silmät ja hän rynkasi ylöskuin kauhistava karhu, karkasi kohden ällistynyttä Aapelia, joka jäniksenä vilkkaisi ulos ja Juhani tulisesti hänen perässänsä. Ovi kolahti, porstuva ja porras jyrisi, ja portaan äärästä koirat sääkähtyön ja ärähtäen pahasti, loiskahtivat hennät lyhyisä sivulle ja katsoivat luimistain taaksensa, koska miehet vimmatusti juoksivat ylikivisen pihan. Edellä kaappasi karkkulan Aapeli, möräten hirmuisesti ja vihoitettu Juhani vääntäen traviä perässä, mutta lakeasta tuvaasta kaikui Venlan ja piikatytön iloisestekin lahteleva nauru. Mutta Juhani ei kuitenkaan saavuttanut Aapelia, vaan kääntyi ja portilta takaisin, toreljen itseksensä ja luoten kerran oikein kuranssata karkkulan nenäkästä nallikkaa. Tultuansa sisään löihän nyrkkinsä pöytään lausuen, haukun minua, mutta älä minun vaimoani, ja ompa se vaimo, jonka vertaista ei löydy kuin yksi ainoa Ruotsin kuninkaan valtakunnassa. Niin hän haasteeli kerskaten. Etkä tainutkaan tätä naista emänyydestä juuri moitiskella. Kahvia tosin hän nautiskeli jotenkin runsaasti ja kuultiin siitä useinkin morinata Juhanilta, mutta eukko ei tuosta paljonkaan huolinut, vaan antoi niin kuin ennenkin turpea rintaisen pannunsa röötä. Ja kärnaastippa aina otti ukko vastaan akkansa pallaroisesta kourasta höyryävän kupin. Vieläpä hän, kulkiessaan kaupungissa, aina muisti ostaa Venlannensa kontellisen kahvia ja aika möhkeleen sokeria. Lahjoittipa Venla miehellensä reippaita muhkeita perillisiä. Mutta alussa ei käynyt siinä kohdassa juuri Juhanin tahtoa myöten. Hänen rakkautensa ensimmäinen hedelmä oli viekassilmäinen tyttolapsi, josta harmistui isä. Närkästyi, koska ei suotu hänelle pulsaa poikaa. Mutta toivoipä hän edes tulevalla kerralla käivän toisin. Meni vuosi, meni vähän toistakin ja Venla synnytti, mutta tyttären taas. Tämän nyt kärittynä valkean rieppuun kantoi anoppimuori myhällen makeasti nähtäväksi tuikealle isälle. Juhani ihastui, luuli jo toivonsa täytyneeksi ja kysyi, poikako vai liikka? Katso itse vävyysenin vastasi hänelle muori. Hän katsoi, mutta äriäisi pian, viekät kakaranne hiiteen. Yksin jätyän sen lausui hän yhtä hyvin taasen hetken päästä. Jumala seunatkoon sekijöitäni kuitenkin. Niin meni vuosi taasen, meni kaksi ja Venla synnytti pojaan, isän muotoisen aika jallin. Silloin oli jukoulan huoneessa iloa ja riemua ja Venlakin tuntui Juhaniille rakkaamaksi kuin ennen. Ja nytpä eukot nimiä valitsemaan poikaselle. Yksi tahtoi häntä ransseksi, toinen florentiniksi, kolmas eri translatukseksi, mutta Venla immanueleksi. Silloin astui esiin Juhani itse ja osoitellen kädellänsä lausui Venlan vuoteen äärellä. Ei Venla seni, ei, Juhannes on hänen nimense. Ja niimpä isänsä kaimaksi ristettiin piltti. Kovin piti hänestä isä, kutsuin häntä milloin tiitiäiseksi, milloin pikku varikseksi. Oli siis Juhanen perheenelämä enemmiten lämmintä päiväpaistetta, mutta välillä myös hieman tuulta ja myrskyä. Ja koska pilviä kohosikin, poistuivat ne aina piaan ja palasi jälleen pouta ilma. Mutta yhtä suopeasti ei kuitenkaan sovistunut hänen kohtalonsa kylänmiestensä ja naapuriensä kanssa yhteen. Ilma osipä usein riitoja, tuimia, nappauksia, milloin mistäkin syystä, niin kuin rajaa aidoista, aitureista, hevosista, rängittömistä, sijoista ja muista. Ja aivan kärkässä oli Juhani ratkaisimaan asiaen yrkilensä ja oli kumpanensa poski ja tukka niin alati vaarassa. Niinpä usein tahtoi nostaa kiivostakin kerjenkäynti, mutta aina pasilloin riensi välimieheksi väliaapo, totinen lautamies ja asette riidan sovintoa saattavalla kielellensä. Eihan ollut Juhanikaan hidas sovintoon varsinkin, koska huomasi olevansa väärässä. Myös talon töissä ja askareissa ulkona oli hän toimekas mies. Ei tainut häntä väkensä moittia, ei pellolla, ei niitulla, ei metsässä, jurisevän hirren kimpussa. Tapahtui kerran heiniä kuivattaisessa vehkalan niitulla, joka niittu oli synkiän kuusiston kohdussa, että Juhani näytti itsensä hirmuiseksi sekä Jumalan että ihmisten edessä. Karhottu oli lakia niittu, joja latopihaalla käyskelivät iloisina heinemiehet nauttimaan puolistansa, mutta kamoten katseli isääntä hioittavia tulenkarvaisia ukkospilviä, jotka uhaten retkeilivät taivaalla. Seis oli nyt ladon takana koivuinen kanto. Tämän juurelle, kenenkään huomaamatta, lankesi Juhani polvillensa ja rukoili Jumalaa armahtamaan sateilta hänen niittunsa mehukasta hyvänhäjuista heinää. Niin hän hiljaisuudessa rukoili, mutta tuskin olikaan atrojoitu, niin kuusten latvain takaa rynkäsi esiin kohisava pilvi, joka iskien tulta ja juristen ammensi vallattamasti vettä alas. Niinpe vilauksessa heinä kastui läpi, ennen kuin ehdettiin saattamaan kokoon yhtäkään ainoalta karhetta. Piampan itulta takaisin kiirehtiväkii haraavat käsissä ladon suojahan taas, mutta vihaasta nokimustana kasvulta se seisoi Juhani latopihalla keskellä tulta ja sadeetta kiroillen kauheasti. Siinä korkeuden pauhatessahan seisoi ja kiroili paukutteli oikea nyrkkiänsä vasten vasemman kätensä kämmentä. Vimmatusti hän sadatteli, kykisti vaaksan alas, aina koska sanaa perkele tärähti hänen kirisevästä hammastarhastansa ulossa. Katsahtain ylös, huusi hän kertoen kiljuvalla äänellä, mitä on taivaan sontaratasten tekemistä minun heinä niitullani. Toruen häntä lausui silloin ladosta hänen vaimansa venla, mitä hirveitä haasteleet sinä syntisäkki. Mutta tuosta ei mies juuri huolinut, vaan huusi vielä huikeammalla äänellä kohden synkeitä mustia pilviä. Kösympä lujaasti vasta, kun taiva sontaa ajaa, koska minä jo heinä teen. Silloinpä eukot ja tytöt ladossa kultuansa mien hurjaa puhetta rukoilivat hartaasti Jumala hänen puolestannensa kädet kiinteästi ristissä. Niin he rukoilivat ja salaman leimahtaissa kuului heidän sustansa syunaus, huokaava ja raskas, ja syvään notkistuivat heidän polvensa. Mutta lapset viennot, liepeä silmiset, kätkivät itkien kasvonsa, mikä äitinsä poveen, mikä hänen hameensa liepeisiin, itkien ja huoteen. Sillä luulipa moni pienoinen, että tuomioon hetki oli tullut, koska tuleessa uskentelivat maa ja taivas, koska leimahteli, sälähteli ja koska kauas kiiriskeli kamoittava juriinä, koska satoi angarasti ja metsä murheisesti kohisi. Juhani huomattuansa eukkojen toimen, korotti vaan aina kirouksensa maahdin, mutta korotti vatpa naisetkin rukouksensa äänen. Oli myös ladossa seunallaan nuori ja hoikka tytär, kainosti katsahteleva Anna, jonka silmät loistivat, kuin kaksi tähteä kelmeän kimaltavan otsan alla. Usein niin kerrotaan, oli tämä neitoinen nähnyt kummallisia näköjä, joiden vallitessa hänen henkensä käyskeli sekä autuitten kirkkaissa tienoissa, että tuomittuin pemeässä alhossa, ja sieltäpä ihmeitä hän kertoili. Usein oli hän myös ennustelut ihmislapsille tuhoja kovia. Sotiin ja nälkä vuosia, ruttotauteja ja viimein maailman lopun. Hänpä aina vakaa äänetön ja lempeä empi, nyt äkistä Juhanin sadatellessa niitetylle nurmella, loiskasi ladosta ulos, lankesi polvillensa maahan, ja huolimatta valellevasta sateista ja leimausten risteilöästä palosta, rukoili huutavalla, melkein kiljuvalla äänelle. Hän rukoili jumalata armahtamaan tuota onnetonta sokea mienestä, eikä iskemään hänen pyhään vihansa liikehtivä vasamaa. Niin hän rukoili, katsahdellen ylöskorkeuteen, ja ihmeellinen tuli sateili hänen silmistänsä, ja hänen otsallansa väikkyi taivallinen valo. Mutta katso, Juhani vaikeni, hän vaikeni, vaikka mul autteliikin selmiänsä vihaisesti viistoonneitosta kohden. Mutta viimein, koska tytönaskari hänen mielestänsä kävi liian pitkäksi, tarttuui hän rukoilijan käsivarten, ja talutti hänen takaisin latonlausuen, menes sisään, rääsy, menes sisään, ja älä siinä turhaan kastele itseasi, sillä en tarvitse yhtään puolestani rukoilijata. Sisään astui neitonen, mutta kaatui kohta heiniin alas, antain lakkaamatta kaikua rukouksensa huutavan äänen. Ja kuumi ja kyynelleitä vuodattivat naiset hänen vieressänsä. Mutta ulkopuolella nojautuen vasten seinää seisoi Juhani, ja hänen kasvoillaan sen näkyi niin kuin katumusta, mutta vihaa puuskutteli kuitenkin hänen rinnassänsä vielä. Pian sade ja ukkonen siirtyi, ja seuraavana päivänä korjattiin vehkalla niittu, korjattiin tulisessa poudassa. Mutta itse talon isäntää ei nähty siellä. Missä viipui hän? Seunalan tyttären ääni oli kaikunut hänen korvissansa, ja ei suonut hänen sielullensa rauhaa. Sen tähden oli hän aamulla varhain lähtenyt pappilaan synkiällä mielellä, ja katuen tunnustanut provastille syntinsä, kiroilemisensa Jumala ja taioista vastaan. Tästäpä provasti tosin ensin häntä vakaasti nuhteli, mutta lausui myös pian hänelle lohdutuksen sanoja, ja rauhallisella mielellä palasi Juhani kotioensa taas. Mutta tuostapa kohtauksesta vehkalan kolkolla niitulla huomattiin aina jotain muutosta Juhanen luonnossa ja käytöksessä. Ilmausipä hänen päähän se ympyrjäinen patalakki. Hänen takkinsa kauluskohosi pystyy, sen liepeet katkaistiin, ja jäljelle jätettiin ainoastaan lyhykäiset körtit, niin kuin on heränneitten miesten vaatenparsi yhdessä ja toisessa tienossa Suomen maassa. Käyskeli hän puettuna näin, ja käyskeli kirkossa useammin kuin ennen. Peloittavan totisena istui hän aina määrätyllä siallansa tempelissä totisen herkämäen isännän rinnalla. Tuolloin tällöin karautellen kurkkuansen, niin kuin oli myös kumppaninsa tapa. Harvenivat myös tästä lähin rajuilmat sekä jukolan tuvassa että vainioilla, ja viimein melkein ihan tyyneesti kului veli Juhanen elonpäivä kohden rauhallista iltaa. Naivatonna miehenä eli Simeoni Juhanen huoneessa nauttien talon ruokaa ja juomaa, tehden väsymättä talon työtä varhain aamusta iltaan myöhään. Säästäväinen Kitsas oli hänen luontonsa, ja Kitsaamaksi kävi se vuosi vuodelta aina. Saidan huomiolla seurasi hänen silmensä talon vaiheita sekä miesten että naisten toiminnoissa. Hänenpä suistansa kaikui kerran lause, joka vieläkin elestkelee naurattavana kansanhuulilla jukolan ja toukolan tienoilla. Eränä päivänä, koska hän havutukin ääressä reisteli pienelle veistinkirveellänsä leipällapiota venlalle ja väkiatrioitsi harjallinen pöyturi sijanmurennusta edessään, muistutti hän kaikkia yhteisästi. Kun panee hyvin pikkuisen sijanmurennusta leivänpäälle, niin se särvittää niin. Lausui hän niin ja tuostapa pyrskähtivät nauruun sekä miehet että naiset, ja Juhani itse myös naurettuaan hieman, perhaaksi vähän nuhdalla veljäänsä liiasta ahneudesta. Mutta lausui pä tuohon Simeoni taasen. Kohtuullisuuteen hän minä teitä kehoitan. Paroitan teitä jumaloitsemasta vatsaan, joka on synti, kuoleman synti. Ja kuka on luonuttoman kitsös? En minä, mutta sehän oli tuo kuninkallan kalle, joka kehko taudissansa, koska huomasi kuoleman varmaan lähestyän, läksi polttamaan viinaa omiksi maanpaniaisiksensa. Sillä tiesi hän poika itsensä parhaaksi poltajaksi toukolan kylässä. Menetti viljaa vallan vähän, mutta saiba aina kosolta helmeilevää viinaa. Niinpä nytkin, kylmässä saunan porstuvassa istui kurja kääkkä viinapannun ääressä, yskien ja köhien, nenä terävänä kuin naskalia, silmät kuin kaksi lasipalloa päässä. Siellä hän istuu ja viinaa kannettiin sisään koko kattilan täydet. Mutta viimein kömpäili hän sieltä itsekin kömpäili kömpäili rapuista ylös porstuaan, porstuvasta tubaan, kiikahti korjasti alasvuotellensa, ja niimpä muutaman tunnin päästä makasi kylmänä poika. Sehän hyvät ihmiset oli kitsaosta, kitsaosta, joka ei hellinyt miehestä vielä hauden partaallekaan, ja sitäpä taidan kutsua luonottomaksi säästeliäisyydeksi. Niin hän itseänsä puolusteli omistamatta koskaan saiden nimeä. Mutta aina pähän pysyi niin emäntänsä kuin isääntänsä suosiossa, sillä oli pähän uskollinen luotettava vartia talossa. Surutonna taisivat he viipyä kodostansa poissa, kun vaan tiesivät, että kaikki oli Simeonin huomassa. Kerran ilta hemäärässä eräänä joulujuhlana läksi Juhani emäntänsä ja kahden nuorimman lapsensa kanssa kestäilemään impivaarankylään sekä Tuomaan ja Laurin luokse, ja huoneen haltijaksi jätettiin Simeoni taas. Keli oli hyvä ja kesti vierasten matka joutui mieluisesti halkimetsien, kirkkaan taivaan alla. Istui Juhainen polvilla pieni tiitiäinen, vakavana ja lihaavana, mutta Venlan tukevalla povella, hienon villahuivin verhossa lepäsi nuorin lapsi, tyttönen, raitis ja kiltti, nauttien äitinsän nesää lämpymän peitteen alla, koska helisten pitkin lumisia ahoja liukui reki, siirtyy jukolasta kohden impivaaran vainioita. Mutta ilta tuli ja riensivät jukolan piijät ja rengit leikkeihin toukolaan, ja yksin vallitsi nyt Simeoni. Kahden täytyy silloin olennellä hänen valtansa alla, taloon molempain vanhimpain tyttörien, joista toinen oli yhdeksän, toinen 7-vuotias lapsi. Heitäpä ei päästetty kestiin isän ja äitinkansa, eikä päästänyt heitä sätänsäkkään leikkeihin muiden kanssa, josta he vihastuivat aivan angarasti. Mutta Simeoni ei siitä huolinut, vaan päätti nyt käytellä valtaansa ihan mieltänsä myöden. Oli jo sakea pimeys, mutta tulisiaalle eikohonnutkaan leimua vaa iltavalkia kuin ennen ehtosilla. Tuostapä rupesivat lapset tuskittelemaan ja tilastelemaan kiivaasti valo- ja valkeutta sedältänsä. Mutta hän ei pitänyt lukua heidän tiuskeistä vaatimuksistansa, vaan rauhassa makasi hän tapansa mukaan tulitakan kiveillä, jonka reunolta hänen karheatukkansa riippui alas. Siinä hän makasi haastelen tytöillensä järjen kielte. Kylläpä sitten käskis, jos tässä vain lakkaamatta muuria hauduttaisi. Hei, hei, eihän, ollakkaan, luulen minää vantaan rautapruukissa tuolla. Tehälläkät, tietekät, että puu on kallista kalua. Ja sanokaa pas, mitä sitten boldetaan, koska metsä loppuu. Variksen varpujako. Niin, niin, tässä kyllä on käypä, eli kukin ajoissa etensä katso. Sillä vähempikin täällä Piisaa tälle syntiselle ruumishaskalle, Piisaa Marjoutilailu lapsi Vekamillekin, menkäät väljujen olle, siellä on lämmintä kylliksi, vai niin kyllä sitten käskis. Niin hän haasteli, mutta lapset vikkeelät tyttöveijarit, jotka eivät juuri koskaan olleet tottuneet vääjäämään isänsä veljejä. Toreilivat vastaan, väittelivät vallantuimasti, priiskahtelivat ja näyttyvät vähänelle tuolloin tällöin vielä hammastensa valkoisen rivin, pilkaten ja ängytellen kiukuissansa. Mutta koska ei apua tuosta tullut, uskalsivat pähe lopulta iskeä kyntensä äjän kurjaan tukkaan, joka riippui tulitakan reunalla. Tukkaan he iskivät ja vanuttivat sitä aika lailla, ennen kuin ehti miesparka kiveltä ylös. Ylös hocksähti hän viimein, siäppasi nokisen haarun nurkasta kouransa, jolla hän peloittain pieniä peijäkkaita kolisteli permantoon kolisteli, uhaten lakaista jalaat heidän altansa pois. Ylös hocksähti hän viimein, siäppasi nokisen haarun nurkasta kouransa, jolla hän peloittain pieniä peijäkkaita kolisteli permantoon kolisteli, uhaten lakaista jalaat heidän altansa pois. Silloinpä velkasivat veitikat tuosta ulos ja mäikkyi jukolan visainen ovi pientän pakolaisten juostassa. Mutta hetken mentyä rohkenivat he astuas sisään jälleen, vaatien ehtoulista tuikealle äänellä. Kauan antoi Simeoni heidän ärjöä ja tuiskahdella, nousipa kuitenkin lopulta Ylös, otti orsilta päreen, halkaisi sen keskeltä ja viritti palaamaan tuon kaitaisen pirstaleen. Tämän valossa ammensi hän padasta kryynivelliä tytöille, mutta ei juuri runsaasti ainoastaan kaksi kolme kauhallista. Siitä kantoi hän pöyturin laukku tuolille, käskien lapset syömään, mutta padaan peitti hän taikina sammion kannella ja asettisen painoksi vielä raskaan havutokin nurkasta. Tähän annokseempa eivät tyytyneetkään lapset, he vaativat enemmin, tahtoivat ainakin leipää lisäksi. Ja heleätä itkua lasketti pieni Vendla, nokkella tyttö. Purisilloin Simeoni leivän syrjästä pienen, tuskin miehen peukalon suuruisen palaan ja tarjosi sen tytölle. Mutta tämä nähtyän sen pienoisuuden ei siitä huolinut, vaan tuiskaisi vihaisesti kädellänsä ja kauas perillen zingahti leivän palanen Simeonin kourasta. Siitäpä mieskin nyt kiivastui, dipisti huulensa yhteen ja niristi kahdella sormella tyttöä hieman niskatukasta, lausuen, sinä lunttu, pilkkaatko kallista Jumalan lahjaa, vai niin, kylläpä sitten käskis. Silloin tyttö itkemään yhä angkarammin, mutta tuosta ei ainakaan Simeoni huolinut, vaan rupeesi viimein laittelemaan ilta valkijata pesään. Muutamasta vihelijäisestä kekäleistä rakensi hän kurjan pystyvalkijan, lausuen torelevalla äänellä, suus kiinni vaan, muutoen otaan resuntuolta nurkasta ja löydytän sinua oikein kelpo lailla, kas kun peijakas viskasi korastani herran lahjan nurkkaan. No, no, oletpas nyt perin ilman leipää ja lippelevälliä kiltisti makous, niin kuin katsos tekee vanhempi sisäreskin tuossa. Ja kylläpä se lasten illolliseksi piisaakin, eihän ole meidän talossa varamässätä ja elää rikkaan miehen tavalla. Suus kiinni vaan sinä knäkkä, kyllä, kyllä, vaankin sitten käskis. Niin hän haasteli istuen kivelle ja kyvetellen kehnosti palavata kekälle pystyänsä. Ei huomannut, kuinka pikkuhälläkkä tyttönen lusikka kourassa hänelle vihaisesti irvisteli ja hänen puhetansa myöten pientä leukaansa keikutteli. Kuitenkaan ei auttanut tässä tyttöjen itku, ei kiivaa sanat, vaan täytyypä heidän tyytyä se tämän se annokseen. Ja viimein saattoi voimallinen unipienoiset vuoteille ja he nukkuivat pian sikeästi pehmän lammasnahkaisen kaattuvan alle. Mutta Simeonin valkia saattoi tupaan kylmää, ei lämmintä, eikä vartenutkaan hän kekelten palamista loppuun asti. Aatellen, kelpaahan kallista puuta huomiseksikin säästää, rupee siihen samuttelemaan hämyistä, mieltä synkkistävää iltavalkiatansa, mäiskäytti peltin lujaasti kiinni huolimatta karvasta tikurasta, joka totosta suitsui li tupaan. Viritti hän taasen perepyrstalensa palaamaan ja söi ehtoulisensa, pienen homeisen leivän palaan ja tammisesta kupista seitsemän kuivettunutta silaikan päätä. Hartaasti ja palavasti seurasivat koirien silmät hänen atrioitsemistansa. Hänen kätensä liikuntua kupista suuhun ja suusta kuppiin, mutta ei pärittänyt heille murenaakaan Simeonin pivosta. Mutta hän atrioittuansa läiskäytti kätensä ristiin, lankesi kiven juurelle polvillensa ja vuodottaen palavia kynneleitä kiitti Herra Taavatin poikaa, joka aina ja sulasta armosta oli häntä ravinnut syntisäkkiä. Tästä noustuan aukaisi hän oven ja rupeesi könistelemään koiria yöksi ulos, vartioitsemaan talua varkailta. Niin hän lausui, vaikkei mies muisto on ollutkaan tietty varkaitten eliistä jukoulun talossa. Mutta ulkona puhalteli talven tuiskuova tuuli, josta syystä koirat eivät juuri mielineetkään jättää tuvan kahisavia olkia, ja tästäpä nousi meteili, joka kuitenkin päättyi koirien pahaksi. Vingahtellen ja hänet lyhyssä pakenivat he viimein ulos Simeonin nokisen aseen, koivuisen haarun alta. Tehtyänsä tämän, telki hän tarkasti porstuvan tuimat ovet, irvistävissä hanpaissa loimoittava pere. Astui hän taasen tupaan, kohotti loimonsa vasemmalle, katsahtain tyttöihin, jotka makeasti uneksuiot vuoteellansa pehmeän peiton alla, uneksuivat poskivasten poskea verevinä kuin kaksinuorta kesäyön ruusua. Heihin nyt katsahti mies, katsahti myhäillen ja asettaen kaattuvan villaista reunaan lähemmäs vasten pienen Venlon kaulaa. Ja koska siirtyi hän taasen kohden tulitakan kiveä, lausui hän hupsuttavalla äänellä. Pätäpäs oli teidän maatessanne, kun makonne on velliä täynnä. Niin hän sanoi, ja päättyi myös itse kallistuman vihdoin yölliseen läpoon. Mutta lankesi hän kerran vielä polvillensa, iski nokiset kyntensä lujasti ristiin ja vuodattaen palavia kynneleitä. Kiitti Herraa, taavetin poikaa kaikesta nautetusta hyvydestä, ja rukoili hänen varjelevaa kättänsä tämän huoneen suojaksi tulevana yönä. Hän rukoili itsensä puolesta, noiden pientän puolesta tuolla vuoteella, ja vieläpä kaikkein ihmisten puolesta maan piirin päällä. Siitä kallistui hän läpoon rakkaalle kivellensä, nukkui viimein ja lämmin hiilistä haatoi hertaisesti hänen jalkainsa anturoita. Mutta kylmä oli tupa, kylmä ja kolkkorenkien ja piikojen maata, koska he puolen nön aikana palasivat leikeistä toukolassa, ja siitäpä seuraavana aamuna kyräilivät he vihaisesti Semeonille. Ja koska nyt palasivat kestirätkeltensa talon isäntä ja emäntä, niin kantelivat hänen päällensä kiivaasti, niin piijat kuin lapset. Mutta Semeoni ei tuosta ollut juuri millänsä, veistelen havutukin äärellä, haasteli hän vaan joutilaalla äänelle. Ei, piisaa meidän talossa herrastella. Kyllähän sen tiedätte. Ei, vankaan meidän talossa herrastella piisaa. Niinpä eleskeli Semeoni entisessä kodossansa, vanhassa jukolassa, työskennellen ahkerasti ja käyden aina vahtia, pitäen tarkalla silmällä huoneen hallitusta sekä sisällä, että ulkona vain jolla. Mutta olipa kuitenkin hetkiä, joina mikään maailmassa ei häntä huolettanut. Tapahtuipa joskus, että hän täydessä humallassa tuli kylästä, tuli iloisena miehenä, rähisi kovin, ja pasteera oli edestakaisin permannolla huviksi ja nauruksi sekä nuorille että vanhoille talossa. Mutta seuraavana päivänä oli hän taasen sangen sairas sekä sielunnetta ruumiin puolesta. Jokaillen, kädet rystissähän makasi tulisian kartisella kiveellä, ja sydäntä kaiveli kauheaa katumus. Mutta tapahtui asia, joka paljon harvensi häneltä humalle hetket ja katumuksen pitkät päivät. Kantoipä kerran juhani hänen käteensä Kallin kaupunkilahjan, suuren, kankea kantisen, melkein leiviskän painavan piplian. Suuri oli Simeonin ilo ja ihastus, ja tuosta pahyvän teosta ei hän koskaan väsynyt kiittämästä ja ylistämästä veljänsä, mutta tästä ajasta unohti hän melkein ainiaksi viehättävän viinalasin. Nyt hän lakkaamatta sununtakien ja pyhien iltapäivinä nähtiin istuvan pipliansa ääressä, tutkien sanaa, ja näin hän joutui harvenmin kuin ennen mieltämuuttavan juoman pariin. Mutta niinpä tapahtui kerran kuitenkin eräänä pyhäimiesten iltana. Iloisessa huimauksessa me kasteli käyskeli ja pyörehteli mies ja nukkui viimein makeasti kivellensä, mutta seuraavana päivänä tunsi hän synkeän katumuksen povescansa taas. Mitäpä teki hän silloin? Seisten pöydän päässä edessä hän avattu piplia, kutsui hän korkealla saarnaavalla äänellä kokoon kaiken talonväin vanhimmasta nuorimpaan asti, ja asetti hän kaksi sormia piplian päälle, ja mul autellen silmiensä kohden taivasta vannoi pyhästi, ei milloinkaan enää nauttivansa juovuttavia juomia, ei pisaraakaan täällä eläissänsä. Meni vuosi, meni kaksi, ja meni vielä kolmekin vuotta ja aina Lujana seisoi Simeoni vannotussa valassansa. Mutta kerranpa kuitenkin piti hänen vieläkin lankeeman tuohon kiusattavan helma syntinsä, ja tämä lankemus saattoi taloon peloittavan hälinen. Valapattoisena sieluttamana matouna piti nyt itsehän se kurja mies rikottuaan lupauksen, jonka hän oli tehnyt kaksi sormia kirjan päällä. Sen tähden tahtoi hän lyhentää vihelijäiset päivänsä. Kiivaasti, mutta vakavilla askeleilla, ja mielellä kylmällä kuin jää, läksi hän tuvasta astui ylös tallin parsille ja kiertoi kaulaansa vanhän pilkutamman loimivyön, jonka toisen päähän kiinnitti katon ylimäiseen orteen. Ja niin hän asetti itsensä levollisesti riippumaan, nukkumaan kuollon uneen. Ja kankeasti tujottelivat eteenpäin miehen silmät, vimmatulla vauhdilla paisuivat hänen poskensa, ja yhteen legistyivät hänen kouransa kiinteiksi nyrkeiksi. Mutta hänen elämänsä mitta ei ollut täytetty vielä. Läksi hän talon vanha anoppimuori katsomaan kananpesänsä tallin parvella, näki miehen nuorassa, ja antoi huudulla ja keljunnalla kohta tiedon taloon. Hätäpaikkaan kiirehti nyt juhaani viipymättä ja pelasti veljensä kuoleman kidasta. Yhdellä tempauksella katkai siihen loimivyön, kantoi rohketen ja kummitellen veljensäst sisään, mutta heidän ympärillään parveilivat naiset ja lapset, itkien, huutain ja käsiensä paukutellen. Kammariin Vellan hyllyävälle ryjylle kantoi juhaani veljensä, jossa tämä pian tointui, mutta synkeänä, huokaillen ja tirkistelen alas permantoon istui hän sängyn laidalla, sanakaan lausumatta. Juhaani hampaissa rööhäävä nysää, kirehti nyt aapon luokse asteli kiivaasti ja rohketen ilmoittavan veljellensä kamaala tapausta ja kyselemään neuvua käytettäväksi semeunia kohtaan. Hänen omasta mielestään olisi pieni kohtuullinen löydytys, annettu salaisesti ja kaikessa hiljaisuudessa omien veljesten kädestä ja sitten kiivasta manausta Jumalan nimessä olut miehelle parasta. Mutta kurituksen katsoi aapu turhaksi, vahingolliseksi, ja päätti käyttää häntä kohtaan ainoastaan sanan voimaa. Ja koska myös hän oli virittänyt nösänsä, läksivät molemmat veljekset aapojukolasta yli Pellon Juhaani jukolaan järjellisesti haastelemaan semeonin sen murheen pojan kanssa. Terveiseksi ravisti aaporakkaasti semeonin kättä, ja ladaten pippuansa rupeesi hän juhlaisella muodolla ja äänellä lausuilemaan rangaistuksen ja pian myöskin lohdutuksen kieltä. Sitä kuulteli semeoni mykkänä kauan, kuulteli killistellen surkeasti alas permantoon. Mutta aapo, viritellen ehtimiseen sammovaa pippuansa, osoitellen kädelään ja sulavilla silmillä katsellen akkunasta ulos kohden taivaan reunaan, kiihoitti vaan aina puhensa mahtia, ja hohtavana kulta sateena lentelivät sanat hänen suustansa ulos. Nytpä ilmestyi äkisti katkeran soloisia poimuja ympäri semeonin huulten, ja kyyneliä virtaavan itkun ääneen paukahti miehen kurkku. Myös juhanen leukanyt järähti ja vääristui pahasti, ja pian hyrisi itkusa henkin, ja aapunkin silmistä säteili kosteakilto. Niin kääntyi semeonin sydän kohden eloa ja toivoa taas, ja kiitollisuudesta loistavilla kasvoilla likisti hän jäähyväiseksi veljensa aapon kättä. Myös kiitti hän jumalaa, joka kerran vielä oli hänta armahtanut, ja päättyi vähitellen tavallisiin toiminsä jukolan talossa. Niinpä siivo semeoni, koskaan enään lasiakallistamatta vietti rauhalliset päivänsä, milloin tukin nokaalla veistellen, milloin nösää suussa nolkien havuja raikkaasti tuoksuavassa tarhassa, ja milloin taas hän istui hän pipliänsä ääressä tutkien sanaa. Mutta aapo isännöitsi jukolan toisessa puolistkossa, joka kutsuttiin aapojukolaksi, ja seisoivat sen huoneet muutamassa taaskelta emätalosta. Vaemuksensa otti hän koukkalan hinrikann. Se oli sievä ja kaikin tavoin kiltin ainen. Toimekas emäntä ja lahkeamielinen vaimo. Häneen tyytyi myös aapo. Katsoin kuitenkin parhaaksi tuolloin tällöin, oikein opettajan muodolla ja äänelle, antaa hänelle tärkeitä muistutuksia ja neuvoja sisällisestä huoneen hallituksesta. Näitä kuulteli vaimo joko lausumatta sanakaan tai naurain silmätteriissä yksinkertaista iloista naurua. Myös Piikojansa ja pieniä Piika Tyttojansa opasteli usein isäntä aapo, koska niin, että hieman karstoi hänen silmissään heidän toimensa ja askareensa. Kerrampatalon vanhin Piika lakaistessaan laatjata sai isännältäen kiivaan läksytyksen. Sillä aapo, jonka mielestä Tytto lakaisi vallan tuiskien ja heittäin tunkijoita nurkkiin, kiivastui äkisti, siäppasi Piolta Luudan ja rupeesi uudestaan obsalla kädelle lakaisemaan tupaa periltä kohden ovea. Mutta koska hän oli ehtinyt noin puoleen permantoon, pisti hän jälleen Luudan Piikaraistkan kouraan ja lausui, noin hän kiltin Tytön lakaisemaan pitää. Silloinpa emäntä, joka tulipesän äärelta katseli, kuinka aapo Luutakourassa hyöripien kanssa nauroi vilpitöntä sulavata nauruansa, nauroi teristäen silmiänsä, että vasten polvi ja kumarruksissa. Mutta tuostapa aapo, kun oli jättänyt Piian, antoi Vaimollensa pakavasti rankaisavan katsennon. Kuitenkin harjoitti hän aina oikeutta ja kohtuutta sekä Piikojansa että renkejän se kohtaan. Sen kiitoksen sai hän kaikilta yhdestä suusta. Myös harjoitteli hän parantajan ammattia, niin kuin hän oli oppinut erästä vanhasta lääkärinkirjasta, jota hänellä oli tapana ahkeraan tutkistella. Onnistui hän useinkin rohtoinnensa, joista moni oli hänen oma keksimänsä, maan yrteistä rakettu. Varsinkin oli hän mainittu vallan mahtavaksi parantamaan ruusua, ruiskutautia, pyörytystauteja, siannappeja ja syhelmää. Hieroja oli hän verraton, ja olipa monikin mies ollut hänen kämmentensä laisena ja saanut lievityksen. Vatsan kivistyksiä, tukituiskattuja polttoja paranteli hän usein ainoastaan hieromisensa sukkelalla keinolla. Koska hätä ei muistelen lakeja eikä sääntöjä, niin tapahtui pekerran, tapahtui useammin, että naisenkin täytyy kaatua alas aapun kämmenten sivältäväksi, koska rintasen alla lakkaamatta kierteli ja poltti. Oli eräs nainen tuon rättiukoon tervakosken matin vaimo, jota vaivasi itsepentäinen painojainen. Se häntä ratsasteli rasittavamalla tavalla usein joka ainoana yönä monet viikot perätysten. Väliste, kun se jonkun aika oli viipynyt tulematta, hän toivoi olevansa pelastettu tuosta yöllisestä vammasta, mutta sitten se taas äkkiä ilmautui, joka sai taas olennellä kiusan henkensä kanssa. Kulkki hän moneenkin puoskarimuijan luona, kulkilääkäreissä, kuitenkin turhaan aina, mutta joutuipa hänenkin korvinsa viimein maine jukolan aapun suuresta taidosta ja voimasta parantamaan tauteja, ja läksi hän etsimään apua kerran vielä. Mytti käsivarella ja sukankudin käsissä vailsi hän pitkän vaivaloisen matkan jukolaan, mutta sieltä päsai hän myös elinkautisen parannuksen aapon keinojen kautta. Myös lautamiehen virassa oli aapokunnon mies. Vakana ja usein kämmän korvan takana tarkasti kuulellen asiain luonistumista istui hän penkillänsä lakeassa kiraja salissa. Siellä hän istui miehekkästi pystyttäen päätänsä, ja tuolloin tällöin väikähtäli hänen huulillansa hieno itse tyytyväinen myhäilys. Mutta viisastasapuolinen oikea oli aina hänen tuomionsa. Sen tiesi tuomarikin, ja kuulteli aina kärsivällisyydellä hänen jotenkin pitkiä lauseitansa, koska hän lövitellen käsijänsä antoi asioista aatoksensa ilmi. Niin eleeli hän rauhaisessa talossansa kelpoisäntänä ja reippaiten lapsiensa kelpoisänä. Mutta impivaaraa ensin rakettua hallitsi omanansa tuomassa, mies harteva ja vahva. Missä löytyi se uros, joka olisi rohjenut röihistää rintansa yliimpivaaran isännän edessä. Suuri oli hänen voimansa, ja mahtia vakuutta oli hänen olentonsa täynnä. Talonsa töissä ja toimissa ei hän käynyt käsiin menolla ja pauhinalla. Kuitenkin piti hän kuria ja herran nuhdatta yllä, sekä huoneessa, että ulkona vaini olla. Hän oli antelijain kaikista veljäksistä, ja kohteli aina laupaudella ja hyvyydellä kärsiviä kovan onnen lapsia. Ei hän tuossa kysellyt, ei hän tutkistellut juurta ja perustosta apua etsivän kurjuuteen. Ei käynyt hän moittimaan miestä, jonka käteen oma synsä oli saattanut kerjelaissauvan. Kaikille hän antoi, antoi ilman välitystä, ajatellen olet hän kuitenkin onneton. Enimmin kaikista hellitteli hän pieniä käypeläistyttöjä, jotka kainosti katselle astuivat pelosta vavahtelevalla sydämmällä mieron tietä. Kaksi tällaista matkustajaa oli hän ottanut huomaansa, ja heitäpä kasvatettiin ja suosittiin yhtä armaasti kuin omia pienoisia talossa, joita ei puuttunut ja olivat herravakkaita poikia kaikki. Vaimona oli hänelle herkämäen ainoa tytär, jalou ja vakava nainen, ansaitseva mieheksensä empivaaran oivan uron. Salskea, yhtä aikaa riipeä, vakava ja tyyni oli tämän naisen muoto ja olento. Uljaasti kohosi povensa, hiuspalmikko paksu pellavan keltainen nähtiin samasti leiskahtelevan hänen tukevilla harteoillaan valkeapohjaisen punaristillisen liinan alta. Rauha asui hänen otsallaan poistumatta ja hänen sydämässään jumalan pelko Ankara ja Vilpitön. Hänpä oli impivaaran emäntä, hän talon pienten sekä omien, että otta lastensa oivallinen kasvattaja. Usein hänen silmänsä, jalout ja laupiaat läpäsivät uneksuen pienontyttäsen päällä, joka orponaan ja suojatonna kerran oli joutunut heidän huoneesensa. Näin kulkivat tuomaan päivät, tyynästi kohden haudan tyyntä satamaan. Virtaan verrataan usein ihmisen elämää täällä, mutta tuomaan elinkauden hänen isännyydestänsä impivaarassa aina kuolin hetkeensä asti tahtoisin verrata kymiin, joka juhlaisesti rauhaisesti retkeilee kohden ääretöntä ihan kaikista valtamerta. 14. luvun ensimmäisen osan loppu. Lukijänä Mikey Roadi alaskassa. 14. luku toinen osa, 7. veliasta. Tämä on LibriVox-äänite. Kaikki LibriVox-ääniteet ovat julkista omaisuutta. Lisää tietoja saaraksesi tai ilmoittautuaksesi vapaaehtoiseksi menee osoitteeseen LibriVox.org. Lukijänä Mikey Roadi. 7. veliasta, Alexis Kivi. 14. luku toinen osa. Tuomaan talosta kaksi kolme ampomatkaa itäänpäin, se isoi nummalla laurin uudistalo, ja oli se impivaaran toinen puolisko, myös kutsutu laurilaksi. Siinä asui äänetön mies, viljeli maatansa täysin toimin. Askarteli ahkerasti Pelloillansa, mutta mielemmin vielä saloilla ja soissa. Vaimon oli hän nainut kuokkalan talosta. Olihan kuokkalassa tyttöriä kaksois pari, joista lauri otti toisen, mutta toinen joutui avioksi Timolle, emännäksi kekkurin torpaan. Oli tuossa eukkoa laurin akassa, levejä rintainen nainen, jotenkin lyhyen jänttere vareltansa myös. Hänen kimakas äänensä kaikui kauas, kuin kiljuvan klaneetin ääni, kaikui varsinkin, koska hän tui muutta täynnä tiuskahteli miehellensä, ja tulta iskivät hänen mustan ruskeat silmensä. Mutta äänetön veistellen istui lauri, huolimatta vaikka äähentelikin akka, tuulista päänä toiskahteli. Ja tämä oli kiusa, joka paisutti eukon sappeja yhä enemmän ja enemmän. Tapahtui kuitenkin tuolloin tällöin, että miehen kärsymys katkesi, ja silloin ei ollut hyvä häntä katsua vasten naamaa. Vaikenipa eukko äkisti, kieppasi ulos, miten jaksoi, ja kätki itsensä ometan nurkiin, suojelevin soppiin ja soliin. Siellä hän oljenteli hetken lymyissä, välillä katsoi hän luimistain kätköstänsä ulos, tietääksensä, miten luonnistui huoneessa omaa synnyttämänsä äärgy. Niin hän viipui, kunnes viimein oli asettunut fihaisen miehen mieli. Mutta harvoin kuitenkin nähtiin näin myrskyisenä rauhallista lauria. Useimpa, koska taasen akkarjehu ja me kasti läksi ukkometsään, nysää hampaisa ja hirveskynä kainalossa läksi etsiskeleemään kalupuita, kenkä tuohia ja pahkaleita. Kärnaasti viipui hän nille retkillensä etsien katsellen ja arvellen. Ja vasta, koska aurinko jo kauan aikaa oli laskeunut, ja kaikki päätyneet lepoon asteli hän koti ja lensiän kesäyön hämärässä kantain olallansa juuria, vääriä ja kenkä tuohia ankaran pallon. Selloin tapahtui myös usein, että hän koto matkallansa kohtasi rotevan sonnensa, leveän iskaisen hälin, joka pyrkiin kiivaisa aatteissa kohden kylää, tuli hänä vastaan illan sumussa hietaisella tielle, lähestyi häntä kyrävillä silmillä. Ja nytpä kovaa iski vasten kovaa. Mutta lauri remäisten karmealla äänellänsä ja heristellen kirvesvartaan pakoitti kuitenkin itsepentäisen elikon kääntymään lopulta. Ja siitä nyt asteltiin laurilaan päin, hälli edelle isäntä perässä. Hälli yrittäisi kääntyä oikealle, mutta lauripa kohta oikealta hänelle kirvesvartansa heristää. Kääntysypä hälli kerran vielä vasemmalle, mutta vasemmalta uhkaa häntä kiireesti taasen laurin kirvesvarsi. Ja niimpä katsoi sonni parhaaksi kulkea koti ja kohden, kuitenkin ravisteli hän päätänsä vihaisesti ja puhalteli ulos seraimistansa voimallisen sydämmönsä hohdetta. Kuljettiin viimein ohi tuomaan talon, jossa piikavuotellensa kuuli töminätä askelten sehinäta ja tapsutusta hietaisella tiellä. Ken liikkuu näin myöhään siellä ulkona, aatteli hän, nousi ylös ja unipörryisenä paitasillaan asteli kohden akkunaan, tirkisti ulos ja näki naapurin sonnen ja isännän, jotka vakasti ja totisina käyskilivät toinen toisensa perässä. Edellä kulki sonni vastäkynsin, isäntä hänen jäljensänsä, tuoloin tällöin heristelen kirvesvarellaan ja kantain olallansa kalupuita ja kenkätuohia kerättyinä sievään ympyrjäiseen palloon. Ja niin katosivat he viimein piian silmistä, mutta aukaisipa sonni turpansa ja hellitti vihoissaan kidastansa hirmuisen kiljuvan laulun ja nummi järähti maa ja taivas raikkui. Lausui silloin, Lauri. Kyllä, minä sinullen annon, vihoitteletko, aha, junkkarikäyppäs korjasti kotia vaan, sillä tässä ei auta nyt sukkalan sukset, eikä kauramatin konstet ja koukut, sen tiedätkin. Niin hän haasteli kulkeissansa, koska edellä käyskeli sonni puhaltaen ylpeätä peloittavaa marssia, joka läpi tyyinen yön kajahteli kaukaisin kylin. Mutta Lauri telki hellinsä lujasti tarhaan toveriksi oman talon karjalle ja astui tupaan, jossa jäähtynyt ehtoulinen vartoi häntä pöydälle. Tuvassa lepäsivät jo kaikki makeassa unessa, ainoastaan emäntävalvoi kiukkuisena kammarin sängössä odottaen miestänsä. Mutta Lauri, koska hän oli atrioenut, astui vihdoin kammarinsa, josta taasen äkiä vihoori pieksähti häntä vastaan. Eukkohan siellä vuoteltansa kiljahteli, pesti vallan kiivaa, asti kekaakaa miehellensä, räiskyi, kuin tuli kuivassa katajassa, tuon köllin kiroutusta kuhnailemisestä metsän korvissa. Äänetonna liikkui Ukko, riisui päältänsä, viritti nysänsä, ja kallistui lopulta vuotellensa akkansa viereen, joka lakkaamatta toreeliä erhenteli. Mutta koska nyt piipuoli poltettu ohjaan asti, asetti Lauri sen varokkaasti vaiheillensa alanslaattijalle, nihkaisi peittonsa ylemmäs hieman, ja lausui sitten lujalle äänelle. Olepas jo vaiti, siunaa itseasiä, nukuu Herran nimeen hyvän sään aikana, muista, hyvän sään aikana. Vaikeni silloin toraisa vaemo, vaikka ponnisteliikin sydän hänen povesansa, ja niin hän temmaisten vihaisesti peittoa puolensa, vihdoin nukkuu, ja samoin mies hänen vieressänsä. Niinpä viivyskeli Lauri aina pimeihin öihin hupaisilla retkillensä metsissä, ja mitä hän siellä näki huomaittavaa, ihmeteltävää ja mietittävää, siitä hän harvoin kellenkään sanakaan pikonkuluessa lausui. Vasta hän seuraavana sunnuntaina, tavallisesti murkinapöydessä, kertoili Rengeillensä yhtä ja toista. Tapahtui kerran, koska hän metsästä palasi, että hänen aivonsa hartammin kuin koskaan ennen mietiskeli, tuumiskeli, mutta mitä hän noin kintiästi aprikoitsi, ei tuota kenkään voinut arvata. Äänätönnä ja äkeämpänä yhä päivä päivältä hän liikkui talonsa pihoilla, erähdellön tiukeasti sekä miehille että vaimoille, joka harvoin oli hänellä tapana ennen. Mutta syvien tai kiusallisten aatosten pilvi peitti lakkaamatta hänen otsansa heitti hänen silmäkuoppinsat synkeän varjon. Tämän kaltaisena nähtiin hän kuluessa pitkän viikon. Tuli viimein sunnuntai, pöydässä istuivat lauri ja hänen miehensa, mutta äänettöminä vallan. Lopulta aukaisi isäntä suunsa ja lausui, kysyyn seuraltansa, miehet, yhtä mielintelta kysyä, antakaa menulle selitys, koska viisi päivää sitten käskelin yli koiviston niitun seljän töyrään äsken tulleessa lumeessa, joka ohkaisena peitti maan, niin kuin se nytkin sen peittää hienolla puvilla vaipallansa, näin minä merkin, jota ei aivoni voi käsittää. Kirous ja yöt ja päivät sinne tänne, kohden tuhatta haaraa olen leivoittanut aatostani tämän asian tähden. Mutta kuulkaat, näin minä niitulla jälkiä, aika miehen sotkemia jälkiä, joita seurasin astellen hiljaksiin. Mutta äkisti katkesivat nämä jäljät, josta katkosta jatkamalle ylitöyrön ja alasviitaan alkoi ketun jälkiä, selviä ketun jälkiä, joita ei tähän asti löytynyt maassa, ei ainoata. Mihin oli kadonnut mies? Ei ollut hän käynyt takaisin, ei eteenpäin, ei oikealle, ei vasemmalle, ei, vaan taivaaseen oli hän astunut ylös ja taivaasta alas, oli astunut ketu jatkamaan hänen jälkiänsä lumessa. Tai oliko mies kantanut ketua sylissään ja sitten siinä, jossa hänen omat jälkensä loppuivat, astunut itse heillä hänen selkään ja ratastanut halki viidon uloskirkkotielle. Mahdottomia juonia, mutta mahdollisempaa keinoa en keksi, päästäkseni tästä seikasta selville poluille. Mitään sanotta, miehet? Noitija meidän pitäjässä, oliko mies perkeleen voimalla muuttanut itsensä ketuksi? Niin hän haasteli, mutta kummastuen kuulteli väki, eikä voinut kenkään selittää tuota arvoitusta, vaan päättyy, et he viimein siihen uskoon, että Noitija oli käyskellyt koiviston töyrällä. Mutta Lauri ei tuntenut rinnassansa rauhaa, syötyhän sen läksi hän astelemaan kohden koiviston niittua taas, tultuan sen seljälle kummulle huomasi hän, että sama ilmiö oli taasen uudistettu miehen ja ketun jälkien vaihetus äsken tulleissa lumeessa. Hän vimmastu ja lausui kiukkuisella äänellä, rekeeraako tässä itse ilminen saatana? Niin hän suu irvissä kiljahti, potkaisi jalallansa erästä landakasaa, joka haamoitti läpi lumeen, mutta sieltäpä leimahti esiin kirkasta rautaa. Sieltä vilauksessa hienoa lantaa ja ruumeniä pöllähti korkealle ilmaan, ja samassa tulisten ketun rautaan kiltävät kehät iskivät kiinni miehen kintuihin ja likistivät angarasti. Tästäpä levenivät laurin silmät, hän kumartui kiireesti alas hellittämään karvastelevasta paisuvasta säärestänsä itsepintaista konetta, jonka hän kirouksen kirkunalla viskasi kauasta anterelle. Nytpä hän huomasi tosiin, mitä verityksiä oli rakettu hänen niitunsa, mutta jälkien kummallista muutosta lumeessa ei hän kuitenkaan ymmärtänyt vielä. Vihaisena rupesi hän taasen käymään kohden kotoa, on tuen pahoin ja burren hammasta astuessaan rautain iskemällä jalallansa. Ja pian huomasi hän tarvitsevansa tuetta kulkeissansa ja rupesi etsimään itsellensä sauvaa viidasta lähellä kirkkotietä. Pensaassa näki hän kaksi koivuista kankea ja koska hän olikyskonut ne kätköstä ulos, havaitsi hänne kahdeksi puujalaksi, joiden kummankin alapää hän oli sievästi kaavattu hyvin luonnollinen ketun käpäällä. Silloin kirkastuivat hänen kasvonsa ja kaikki selveni hänen etensä. Nyt ymmärsi hän, että ketusta ja poistaaksensa ketun silmistä kaiken syyn epäilykseen oli käydessään katsomassa rautajansa aina lähestynyt paikkaa tämänkaltaisilla puujaloilla. Ja tämänpä keinon kautta jätti hän peränsä ketun vaan ei ihmisen jälkiä, joita tietysti karttelee mäkimainen vikkele Mikko. Oli siis laurilla asiasta selko ja lievitetylle sydämmällä, vaikka karvastelevalla säärellä astui hän pois käytellen puujalkaa sauvanansa. Tapahtui silloin, että kolistimen äkeäukko käyden oraava pauloillansa, joita hän peritteli Sevesparien väliin niittujen ja huhtien aitoihin, huomasi laurin jäljet lakealla ahoalla ja rupeesi tumiskelemaan kovin. Onhan tuosta käynyt mies ja koira, mutta mitään aattelen tästä tempusta, yksi jalkainen koira, nopeveli ja kumma, yksi jalkainen koira on harppailut isäntänsä rinnalla yli tämän kantoisen Jumalan ahoon. Mitään riivattua aatteli sin tämänkaltaisesta tempusta. Ovatko noidot ja lappalaiset liikkeillä hää? Niin hän ahollis heisoja aprikoitsi, kouristeli mustaa karheata tukkansa, mykerteli tupakkimällie etuhampaettensa välissä ja rypisteli noita harmaita kulmakarvojansa hirmuisesti. Viimein kuitenkin läksi hän taasen käymään, mutta käsittämättä ilmestystä aholla, yksi jalkaista koiraa, joka hyppeli herransa rinnalla. Tuota hän arveli kauan, ilmoittamatta kellenkään ennen kuin kuolin vuoteillansa, jossa hän kysyi hellältä menialtänsä, mitä aattelis hän tästä ihmeestä, joka hänelle ei vielä kuoleman leuvoissakaan antanut rauhaa. Selloin nainen kyyneleet silmissä haastali hänen korvansa, pyysi hänen poistamaan mielestänsä kaikki sellaiset mietteet ja muistelemaan ainoastaan kuolematonta sieluansa. Tuohon ei jukko sanakaan lausunut, vaan tuijotteli etensä lakkaamatta ja niin vei hän kummallisen pulman ahoilta ilman selvitystä myötänsä hautaan. Mutta pian parani laurin jalka sankojen purema, ja entistä myötän askattari hän talossansa taas, milloin metsissä, milloin avarassa pirtisänsä. Niin hän eleli uljaan vaimonsa ja lastensa keralla ja lapsilta, niin kauan kuin he oleskelivat äitinsä huomassa ei puuttunut koskaan paita, ei sukka, ei joka päiväinen ruoka, eikä ruoska. Kekkurin torpaa hallitsi Timo ja avioona oli hänellä kuokkallan kaksoissisarruksista toinen sekä mielenlaadultansa, että ulkomuoden puolesta oli hän sisarensa vertainen, tukeva rentainen, keikkänokkainen ja ruskeanahkainen töpse. Sanottimpa kuitenkin, että oli hänellä hieman hellempi sydän kuin sisarella, veli lauren vaimolla. Paljon piti hänestä Timo, vaikkapa joskus pöllähtelikin hänen tukkansa kiivaan puolison jykeepissä kourissa, sillä hyvää ei ollut hän ta vastaan ylvestellä. Koetti myös Timo aina kaikin tavoin tehdä vaimonsa tahdon ja hyvin kävi talossa työ ja toimi. Mutta yksi oli seikka, joka tuolloin tällöin hieman hämensi huoneen rauhaa. Oli hän Timolla tapana kovin juurtuneena tapana kerran vuodessa noin kekrijuhlan aikoina naukki ja päänsä humalan humuun viipyön kylässä päivän tai kaksi iloisten kumppanien seurassa. Mutta nousi tuosta melakka, koska hän viimein huomasi parhaaksi käydä kotiansa taas. Kerran eräänä sunnuntaina lokakuun ja marraskun rajaalla joutui mies taasen hieman harha teille, liittyy toiseen hummaukseen, tammiston kyösten ja karkkulan aapelin pariin. Tammiston viileässä ullakokamaarissa he kallistelivat mustaa, kiltaveta pulloa, haastelivat hartaasti, laulelivat ja halailivat arma-himpina ystävinä. Niin he viettivät kaksi yötä ja päivää, hurraten ja laulestkellen ja huolettomasti heitellen haraita selmiänsä korkean kammarin tuulisesta akkunasta ulos. Katselivat he ylillantaisen tarhan, yli olkisen omeetan, yli kivisen mäen, yli peltojen ja niittujen, aina lemmillän kaukaisen suohon, jonka kohdalla ylhäällä pilvien rajalla sinkoilivat joutsen, että kiertoilivat sinne tänne muuttoretkellänsä eteläisin maihin. Niin pehe välimpi tämättömästi katselivat, laimeilla vuohen silmillänsä katselivat, rallaailivat ja keikuttelivat päätänsä, jossa ihanasti läemähteli huimahteli ja kaukana heistä olientelivat kurjan tavallisen ihmislapsen surut ja mielimurteet. Mutta koitti viimein kolmas päivä ja ystävykset heräsivät kivistelevällä päällä kolkoilta vuoteltansa, lopussa oli sekä rahat että viina ja mitään keinoa ei löytynyt enäänsä saattaa aukenemaan eventien leilit. Äänetynnä ja karmealla naamalla päättyi timoon nyt astelemaan kohden kotoa. Asteli kihnustain pitkin kujaa Asteli murheellista mäkeä ylös muistelen kekkurin kiivasta emäntä. Surkeasti riippuivat miehen verkahousut ja housujen sekä puna-raanollisen livin välistä molkahteli paita julmasti ulkona pieninä verenponnistamina tujottelivat silmät hänen päässään koska hän tukka tuhannessa taakalossa käyskeli kekkuriin päin ja kauas kajaste mielien avoin renta kajastvia punerssi kuin kupaarikattilan kuurattu kylki niin asteli hän jynkällä mielellä ja vihaisesti katsoivat häneen metsät, vuorot ja laaksot. Kellastunut koivu tuossa kanteli hänen päällensä kovin, synkeä kuusi hänen päällensä kanteli ja mustana purevana tonttuna seisoi tienmieressä terveskanto. Koko luonto hänen niin armas näytte hänelle nyt emintimään armattavan muodon. Mutta puihin kiviin ja kantoihin eihän nyt juuri luonutkaan silmiänsä teroitti vain katseensa yhä eteenpäin muistelen kekkurin kiivasta emäntää. Ken ikäänä tuli häntä vastaan tiellä, nuori tai vanha miestainainen, tuskimpaviitsi hän yhtään ainoata kertaa mulalttaa silmäänsä heidän puoleensa ja vaivoin olisi hän enemmin tehnyt, vaikka itse Suomen suurin ruhtinas olisi käännyt hänen ohitsensa kivisellä polulla. Äänetönnä hämyisesti muistelen kotoa, sen emäntä ja sen väkeä ja lapsiansa asteli hän eteenpäin ja tuolloin tällöin tunkeusi ulos hänen povestansa äkkinen, mutta hiljainen puuhkaus. Mutta vihdoin ehti hän kotonsa pihalle ja silloin seisähtui hän tuumiskelemaan kuinka hän uskaltaisi astua lupaan ja löytyisikö vielä keinoa tämän auringon alla, joka voisi hieman lepyytellä vihoitettua akkaan. Seinä hän nyt piteeli päätään, piteeli kauan, katsoi tuonne, katsoi tänne, huomasi lopulta halkopenon vajassa ja pian leemahti aate hänen päähänsä ja hän lausui itsekseen, nyt olen keksinnyt keinoon ja kohta rupeesi hän latoimaan käsivarellensal halkoja ja nyt, koska oli hänellä sylissä aika jättiläis taakka, läksi hän kömppeilemään kohden tupaa, toivoin tällä juonella mielyttävänsä kiinteätä vaemoa. Rapustain astui hän rapuista ylös, tuli porstuvaan ja huusi vilpettömällä äänellä avatkaas ovii, avatkaas ovii lapset siellä sisällä poika tai töttö tuli viimein pieni poikainen pieni piimäparta joseppi avasi oveen ja sisään astui timo taakkoinensa äänetönnä katsoin oikeasti rävähtämättä etensä ja koska hän oli laskenut puusylin kolinola nurkkaan lausui hän, halko pinoukin rupeaa jo hassusti alenemaan, mutta mitä max on hän jukolassa metsää. Sanottuansa tämän rohkeni hän heittää pikaisen silmäyksen emäntänsä puoleen, mutta sieltäpä katsoi hän ta vastaan rangaistuksen uhkaava ukkos pilvi. Kovaa hetki oli käsillä, tuskin oli eukko ehtinyt kiljahtamaan sustansa kysymyksen, missä olet ollut senää riivattu, ennen kuin lääskähti timon molemmille poskille, lääskähti vallan tulisesti oikealta vasemmalta, mutta pian kuitenkin vaikini iskujen pauke ja seurasi kamoittava äänettömyys, jonan timon tukka oli tuimassa löydyssä ja maailma pyörähteli ympäri hänen silmissänsä, mutta viimein hän närkästyi, ryhtyi vaimonsa käsivarsiin turpeilla koorillansa, asetti hänen istumaan rahille ja siinä piteli hän ta koreasti hetken. Siinä timon, tukka hirveässä pörrössä ja turkin punainen kasvoiltansa haastalli äkeälle naiselle. Katsois nyt, jos antaisin sinulle oikein aikamekon kädestä sinä lunttu, sinä aasin tämän varsa, lulletko minua vaan tällä tavalla uskaltavasi kuranssata, aha petypä koreasti, ne ovatkin harvat pokot, joita minä tukkaani lasken, vaan empä kaikkia ämmiä tässä, sillä olempa peijäkas vie kovin kiivasta miestä, niinkuin sen pahempi nyt usein kuullaan ja nähdään. Niin, niin, katsois, jos nytkin sinua vähän tuhta noin hän tuossa uhkaili, mutta täyttämättä uhkaustaan, eikö hän raatsinut, sillä paljon piti hän kuitenkin vaemostansa. Mutta kiukkuisena kiljahteli vaemo, hellitä sinä kirottu mies, hellitä paikalla! Timo hänmästui kovin häiriölle, arveli hetken, hellittäisikö hän vai hillitsi sekö eukkuansa kauemmen. Eukko kirkaisi kerran vielä ja aina tuikeammen Timo hellitti korensa, mutta kohta oli miehen tukka jaohetuksessa taas. Nyt penärkästui hän uudestaan ja kovin, päätti jättää akkansa pejakkaan haltuun ja läksi kopeasti astumaan ulos. Bitcoin kuitenkin ja vääntäen taisi hän siirtyä tuosta, sillä eukko pyristeli niskoilla, kuin pieni ruskea käkihaukka, punoittavan koirasmets on niskoilla teuhaa ja höyhenet tuoksuvat ilmassa. Mutta tuosta suuriakaan huolimatta raaksi hän itsensä ulos, raaksi väkivalloin ja vasta porstuvan kynnyksellä ja pellitti akkanappauksensa uhaten opettaa miehensä kerran vielä. Ja alas rapuista astui vakasti timo lausuen poistuissansa niin minä ämmiä opetan. Poishän käyskeli katosi humalliston taakse, mutta sieltä tekii hän sumareissa aivan vikkälän kaaroksen kohden tallia ja astui ylösparssille. Sieltä tuuppasi hän heiniä parikäärämää alas hevosille hinkalossa, kallestui siitä pehmeällä kahissevalle vuoteille ja hetken mietiskeltyänsä vaimansa kiivasta sydäntä, nukkui raskaaseen unen. Tuli yö, kylmä halla yö, mutta timoa ei kuulunut. Kovin Levotonna päättyi nyt emäntä vuotellensa ja käyskeli synkeissä aatoksissa miehestänsä. Kentiesi on hän mennyt hurja hirteen. Ehkä on hän vimmoissansa viskanut itsensä nummenniitun pohjattomaan lähteiseen tai on hän nukkunut metsään ja varmaan nyt palelluttaa itseltänsä nenät, kynnät ja kääpät sen poloinen poika. Niin hän mietiskelijä hirskehti pian katkeraan itkuun maatessansa vuotella ilman armasta aviota. Siinä huokailija tikkai siihen yhden hetken kaksi tuskallista hetkeä ja Levotonna korva odotti portaan ja porstuvan kolinaa. Yö kului aina enemmin, mutta ei kuulunut askeleita lähestövän miehen. Nousi hän lopulta ylös, puki päällensä, ja veritti pläkkisen moninastallisen lyhyyn aikeissa käydä etsimään kadonnutta. Mutta yksin ei hän uskaltanut lähteä ulos öiseen pimeyteen. Kovin hän pelkäsi aina tonttuja aaveita ja kaiken kaltaisia kummituksia. Kamoitti hänitä myös hirveästi heidän oma saunansa, johon oli äsken kuollut vanha ruotiukko, vahtopartainen Hongamäen isäkki. Sen tähden herätti hän piikansa taavan kumpaniksensa retkelle. Taavanousi puki päällensä, mutta tuiskeana vihaisena seurasi hän emäntänsä ulos kylmään kolkkoon yöhön. Ensiksi etsivät he saunan, sitten riihän, mutta ilman hyötyä. Tulivat he pihalle taas, emäntä itkien pellonpientarelle ja rupeesi hartaasti huutelemaan miestänsä nimellä. Hän huuteli huikeasti ja metsä kaikui riihilakealla loutilla kaikui. Viimein kuulivat he vastaukseksi tallinparvelta jotain karheata käheata morinaa ja sinne riensivät nyt naiset. Ylös parisille lyhtykoorassa astui emäntä, löysi timon, joka unipöyryysenä kohottaen itseänsä istumaan kahisevalta sialta, pöllisteli häntä vastaan, kuin ahola susilta riivattu pyöräpäiseksi saatettu vanha oinas. Ei pysää hän miehen turvin, joka hänen pelasti petojen kidasta, vaan äkisti kenenkään luulematta lähtee hän hullupäinen, kepoittain juoksemaan sutten jälkiä. Tuolloin tällöin hän seisahtuu, töpsäyttää jalkojansa ja pöllistelee vallan tuikeasti. Niin katsahti nyt myöskin timo, tuntematta kohta omaa vaimoansa. Olipakenties vielä jotain pohmeluksen samennettä hänen aivoissansa jäljelle. Vaimo, mitää sinä täältä istut? Tulee sisään, eihän sinun Jumalan nuoma täällä pakkasen kynsissä tarvitse itseäsi kärvennelle. Kun mä sanonkin, tulee sisään timo. Timo, kukaas tesitten olette? Vaimo, herresta varjalle, oletko jo niin hukassa, ette tunne enää minuakaan? Hoho, kas noin, kas noimpa synti ja perkele täällä villitsevät siellä paran. Hoho, sentään. Timo, mitää sinä nyt etkua pusenratte? Kukaaste oikeastaan olette? Vaimo, aa kuitenkin, aa voi, timo, timo! Timo, hää? Vaimo, etko tunne enää minua? Sinun vaimos. Timo, jasoo, niin oikein. Vaimo, tules sisään ja älä etsiäsi täällä veteille kylmällä tallinparvella. Vois sinua kurjaa. Timo, niin Mario, sitten herra tallinparvella makasi. Ole vaidi ja älä tuossa lapsekaita juttele. Eihän miehen täällä hetäkään ollut. Piika, eivätpä sen vietävät annat Piika rukaalle yön lepoakaan, vaan tässä pitää hänen kuhkailumaan pitkin nurkkiä etsien juopunutta sikaa. Vaimo, riennän nyt, annat kourasi tänne ja asti koreasti alas. Piika, annan vielä koura, koivesta hänen tempaisin ruomena määlle. Timo, mitää se taava niin vihoittelee siellä alhaalla? Ole vaidi liikka eihän, pipaanaa aika papaanaa meille kellään. Piika, minä ja hänen papanutsisin, jos olisin ruiskumahainen muorin mustalammas. Vaimo, suus kiinni sinä ja pidät tuota lyhtyä. Etkö sieltä jo pääsä sinäkin? Timo, kyllä minä täältä hiljaksiin tuleen, asti katpaste nyt vaan edellä tubaan. Tulivat he tubaan edellä emäntä ja Piika viimeisenä Timo. Vuoteillensa kohta Piika jupisten äkeästi itsekseen, mutta emäntä rakensi kerkeästi ehtoulisen miehellensä. Pöydälle paniihän reikä leipää voita, naudan murennusta ja suuria kokonaisia perunoita ja mieluisasti rupeesi Timo atrioitsemaan. Mutta mielimurteisena silmät kyynelissä katseli häntä Vaimo pöydän toisesta päästä. Vaimo, kun mä sanonkin, miksi et pysy koreasti kotoonasi kummamies, koska tiedät minun tällaiseksi tuittupäksi mustalaiskaisaksi. Revin hän sinun tukastakin taas. Mikä kynsiinikin, mikä vainkin emmän kynsiin. Minähän sinua Revin taas. Timo, niin Mar, jos et häran tukasta repi. Mitä tuossa lapsekaita vaikertelet, koska ei ole tässä yhtään häteä. Mutta olispa se tulinen pinnistys ja kunistitpä minua aika mekosta. Hihii! Perhana kuitenkin. Menees laskemaan kalliaa. Vaimo, miksi lurvailet sitten kylissä ja kyljen kroveissa, öitä ja päiviä, öitä ja päiviä, onko se tämä laitaa? Timo, onhan sitäkin siinä ollut noin kerran vuodassa ompaniinkin, sitä ei taida kieltä. Vaimo, missä olet uisa koinut taas ja kenen kanssa? Timo, onhan noita kumppani ja oli niinkin. Vaimo, missä ja kenen kanssa olet rähmäilyt sano kohta? Timo, hä tammiston kyösten ja karkkulan aapalin kanssa tuolla tammiston ulkokammarissa. Vaimo, mitä joitte? Timo, viinaa vaan eisen kallimpaa tavaraa. Niin, mistä hän meille rommit tulisi, rommit tipparit? Vaimo, Jumaa, lattomat, iskis, nyt kuolma kimpuus, niin alimmaisen helvettiin vaipuiset alas ilman armoa ja laubeutta. Timo, harvoimpa, harvoimpa, täällä Jumalan nähkyyn valmiita ollaan, mutta mitähän tässä nyt kuoltais parhaassa iässämme? Oleppas vaiti kuolmasta ja laske minulle kaljaa. Ruskiata kuohuvaa kaljaa laski akka tynneristä miehellensä, joka syötyänsä oikein aika miehen aterian tyhjensi melkein koko haarikan ja siitä läksivät he molemmat yölliseen lepoon. Mutta kerrottavana on vieläkin eräs toinen kaista tämän emäntäisen luonnosta, sunnuntaitaikka pyhäaamuina, koska hän oli lähdettävä rippikirkkoon miehensä kanssa. Aneeli hän aina vuodattain tulisia kyynneleitä anteeksi kaikilta perheensa jäseniltä, mitä hän suinkin olisi rikkonut heitä kohtaan ja tämä hetki oli kekkurin huoneessa liikutuksen hetki. Olipa kerran taas samankaltainen tilaisuus eränä suvisena sunnuntaiaamuna. Sulavamilla sanoilla ja kuumemilla kyynneleillä kuin koskaan ennen oli emäntä tehnyt anteeksi pyytönnsä alkaen miehestänsä ja käyden aina paimenpoikaansa asti. Silloinpä timo suu tyytyväisyyden myhäilyksessä läksi ulos jouduttaman hevosta ratasten eteen asteli onnellisena, paidan kaulus kohotettuna korkealle niskaan kohotettuna oman eukon käpeellä kouralla. Ja renkinsäkansa joka valjesteli hevosta pihalla hän haasteli, kyllä tuo meidän akka on sentään kelpoakka on totisesti, sitä ei voi kieltä, mihimpä joutuisin minä poloinen lapsin ulikkojeni kanssa ilman hentä emäntien emäntää. Ei hän peie kas 300 rupplaa maksaisi tarpeeksi sitä vahinkoa, jos kuolisi tämä akka, ei 400 kaan siinä piisaisi, usko minua kaapepoika? Niin hän jutteli, ja mitä hän sanoi, sen myönsi heti vilpittämästi vikkälää kaape, vaikka aina koska joutui ruskean ruunan toiselle puolelle, ilmestyikin Veitikan naurohymyä hänen kasvoinnensa. Taas tui viimein emäntä ulos uudessa, kohisevassa hameessa hohtavissa liinoissa ja itkustapussistuneilla kasvoilla. Hän lähestui rattaita kiipesi totisena ylös, ja istui huoten istuin laudalle. Ja hänen rynnallensa oikealle istui ohjat kourissa timo punoittavana, kuin syksykäsäinen täysikuu, punoittavana myhälivänä ja onnellisina täynnä terveyttä verta ja voimaa. Nyt käisi hän ohja hieman, massautti kerran suutansa ja kohta nopea ruunat ravia juoksemaan pitkin kirkkotietä. Pianka tosivat he koiviston varjoiseen aukioon, ja hetken aikaa väikkyi hietainen savu potaisella tiellä. Mutta vuohinkalman torpassa kirkkotien varalla kivisellä mäellä asui ja rakenteli Eero, veljäksistä nuorin. Oli hän pitäjän toimekas ja viisas jahtivouti, jonka asettamain pyyntien kautta Moni Susi, Moni Ilves ja Karho sai heittää henkensä, tarkasti johdatossa apajassa. Paljon käyttäli hän tämän nimismies käskyläisenänsä länissä, sillä hyvimpä tavallisesti onnistuu, että hänen ajamansa asiat. Hänen kuntonsa kirjoituksessa ja luvunlaskossa saattoi myös hänelle paljon tointaja askaretta ja myöskin sisään tuloja. Mutta eipä lyönyt hän sentähden laimiin mansakkaan viljelystä, vaan johdatti aina tyykyksellä ja tulisella vireydellä töitä ja raatamisia. Eikä kenkään saanut verkastella hänen pihoillansa. Alaatikiehto oli hänen silmänsä terävästi ympäri, kuin koukkun okkaisen haukan tarkka silmä, kuivan koivun oksalta ahola tähtäiliä kesäauringon Heleässä paisteessa. Mutta sunnuntaa ja pyhäpäivinä hän joko tutkisteli sanomalehteensä tai kirjoitteli itsekuulumisia ja yhteiskunnallisia asioja pitäjästä, lähetettäväksi samaan lehteen. Ja mielisti otti aina toimitus vastaan hänen lähetyskappaleitansa, joiden sisältä oli ytimellistä vallan esitystapaan naseva ja selvää useimpän erokastakin. Ja tämänkaltaisista harrastelemisista laajeni hänen katselmansa elosta ja maailmasta. Synnyn maa ei ollut hänelle enään epämääreinen osa epämääreisessä maailmassa, ilman mitään tietoa missä ja minkälainen. Vaan tiesipe hän, missä löytyi se maa se kallis maailman kulma, jossa Suomen kansa asuu, rakentelee ja taistelee ja jonka povessa lepäsivät isiemme luit. Hän tiesi sen rajat, sen meret, sen salaisesti hymyvät järvet ja nuorisuaitoina juoksevat hongistoiset harjanteet. Koto maame koko kuva, sen ystävälliset äidinkasvot olivat ainiaksi painuneet hänen syvyyteen. Ja tästä kaikesta syntyy hänen tahtoonsa halua ja pyrkimistä kohden maame onnea ja parasta. Hänenpä uljaasta väsymättämästä toimestansa rakettiin pitäjään jonkunmoinen kansakoulu, joka oli ensimmäisiä Suomessa. Ja vieläpä yhtä ja toista muutakin hyödyllistä lajetosta matkaan saattoi hänen seurakuntaansa. Myös oli hänellä huoneellisten askartensa ja puhien alituisena vanhin poikansa, josta hän oli päättänyt kouduttaa tiedon ja taidon miehen. Aviona oli hänellä seunalan hoikka tytär, liinatukkainen kainosilmäinen Anna, hän joka oli nähnyt kummia, näköjä ja hauraillen ennustelut paljon ihmeitä. Hän oli emäntä vuohenkalman vapaassa uhkeassa torpassa, mutta aivan avaralle kuitenkaan ei uljettunut hänen emänytensä valta. Enimmin esänän huolesta ja toimesta kävi tässä huoneen hallitus. Hänenpä taskussansa kilkahtelivat Ruislaarin avaimet. Hän itse määräsi ja mittasi tavarat, sekä väkensä että karjansa tarpeeksi ja maksoi niin pijat kuin renget. Usein hän tuo emäntäinen alakuloisena käyskelee Seisoo tulisiaan ääressä patansa vaiheilla, mietiskellen äänetönnä, mutta koska hän taasen pienoisensa luoksi kyykistyy kehtohon alas, silloin säteilee hänen silmänsä ihanasti. Hän iloitsee, koska kultakäpyinen hänen elmossansa vereivänä rikosta ja reutoa ja häntä ruokia rintansa maidolla, häntä hoitaa vaatehtia ja niin kuin hän itseksensä lausui li hänestä pyhien rauhan kaupungin perillistä kasvattaa, siitä hän säteilee kainon emännen katse. Kerranpä kesällä eränä sunnun tai iltana, koska aurinko kallistui luoteiseen ja tyyni oli ilma ja metsä, istui hän yksin lapsensa kanssa, istui rahilla pöyden päässä. Niittujansa, huhtiansa katsomassa käskeli eero ja kylään olivat lähteneet huoneen palvelijat kaikki, oli nyt ihana rauhassa kää ulkona, että sisällä torpen sunnun tai lakeassa tuvassa ja lehditettynä laattia hymyisi. Oli rauha ja hiljaisuus. Ainoastaan tuolloin tällöin kuului karjenkelloin kaukainen kilahdus koivuiselta määltä. Mutta rahilla istui emääntä nuori ja haasteli lapsellensa, joka hänen helmastansa katseli hän ta vastaan kuin hehkova aamu. Sanoppas, pienoseni, hän haasteli, hyrällen laulun ja puheen välillä. Sanoppas, pienoseni, mistäpä tiesit kotiasi tulla, tulin pitkin turun tieitä, lirputtelin hämeenmaiden herkä teillä. Mutta mistä, ko tosi tunsit pienoseni, koirasta hallavasta portin alla, tunsin kartanon kultaisesta kaivosta ja olipa vielä pappien hevoset heina ladossa ja olkin ladossa ollut tynnyri. Mistä tunsit äitisi armaan, mistä isäsi tunsit? Äiti vierättä ammenteli loimottaman liekin vaiheilla, hän ammenteli ja lauleli, lauleli heljellä äänällä kaulassa liina liina kuin lumia taivaan kaari. Mistäpä tunsin isäni? Veisteli hän kirvesvartta, veisteli kultaisen akkunan vieressä. Niin löysit tieen, niin tunsit kodon, niin tunsit tuvassa äitisi isäsi. Mutta missä ollei isäsi nyt, missä ja muistelee, ko hän meitä? Muista hän toki ja ellei muistele hän sinua, niin sinua en unohda minä, en sinä ilmoisna ikäänä, en kuolemassa, sinua, mun sieluni aamun paiste ja illan riuutumus, mun iloni ja murheeni ihana, no missäpä murheeni sinä? Ah, tämän maailma on kavala ja myrskyinen, ja moni purjehti ja täällä on vaipunut sen merien ikuisen kohtuun. Sanoppas lapseni mun suven ihanaiseni sano, etkö tahtoisi täältä purjehti ja rauhan ikisatamaan pois, koska vielä puhtaana väikyy lapsuutesi valkea viiri. Rannalla sume on tyynen järven seisoo tuonellan kartanotumma, siellä himmeän lehdiston helmassa, kasteisen viidankohdussa on lapselle valmiina kehto ja valkeat liinat ja vaipat. Sentähden kuule mun lauluni, se johtaa sun tuonellan ruhtinaan maahan, oi kuule mun sydämeni laulu. Tuonen lehto, einen lehto, siellä on hieno hieltä kehto sinnepä lapseni saatan. Siell on lapsen lysti olla tuonne herran vainiolla kaitseja tuonellan karjaa. Siell on lapsen lysti olla, illan tullen tuuditella helmassa tuonellan immen. Ompa kullan lysti olla, kulta kehdos kelahdella, kuulella kehre ja lintuu. Tuonen viita, rauhan viita, kaukana on vaino riitä, kaukana kavala maailma. Niin hän lauloi lapsellensa, eikä kantelen niin heleästi helise kuin hänen äänensä silloin synun tai lakeassa tuvassa. Mutta koska hän oli lakanut laulomasta, katseli hän ääneti kauan ulos akkunasta korkeuteen päin, ylös, pyhään, pyöröttävän korkeuteen hän katseli, ja hiillakas ja puhdas oli taivas, ei nähty yhtään pilven haitalletta kaarevan kannen alla. Ainoastaan pouta päskynen, tuskin silmin näkyvä siellä väikkyi, lentäin sinne tänne keveänä ja vilkasna kuin onnen lapsen aatos. Siinä hän istui, ja poski päivän polttama painui vasten uneliaan lapsen ohausta, mutta siniset silmöt ylös sinisiin avaruksiin katsoivat ja rauhasta velähteli otsa. Palasipa metsästä mies ja kuuli pihalle vaimansa laulun, joka hänestä ei vielä koskaan ollut kaikunut niin ihanasti. Hän astui sisään käyskellen perille, ja istui vaimansa viereen. Se oli ystävällisyyttä, jota hän harvoin ennen oli osoittanut. Kerkeästi kääntui vaima hänen puoleensa, laski lapsen hänen polvillensa, painoi otsansa vasten miehen rentaa, ja hirskähti väkivaltaiseen itkuun. Mutta löipä mies nyt käsivartansa ympäri yhden kaulansa, pyhkien erään suikulan tuosta pellava keltaisesta tukastahnen korvansa taakse. Siinä he istuivat tyynenä synuntaa jiltana valkealla rahilla, valkean pöyden päässä. Niin elija rakenteli torpassansa Eero veljeksistä nuorin. Ja olen nyt kertonut kappalen kunkin veljen elosta erittäin vanhimmasta nuorinpaan asti. Ja tahdonpa vielä kertoa erään joulujuhlan Juhan Jukolan talossa, sillä olivatpa veljekset päättäneet kerran vielä yhtyä jouluoljille entiseen kotonsa. Kaikki olivat he myös kokontuneet vaimoinnensa lapsinensa, ja olipa vilinäta Jukolan avarassa tuossa, koska lapsia angara joukkopiehtaroitsiä kiiriskeli kahisevilla olilla. Tuolla taasen tulisian ympärillä istui kälysten joukko hauskassa kanssapuheessa keskenänsä, ja kekkurin uhkea emäntä, timon vakava vaimo siellä likutteli kiltisti Vendlän Vellipataa, joka täysinäisenä valkeassa vahdossa kiehui. Siellä myös tuli takan juurella virsikirjapovella Simeoninähtiin, valmiina alkamaan yhteistä jouluvirttä. Mutta perillä pöydän ympärillä istuivat muut veljekset, haasteleen entisistä ajoista, päivistä metsien yössä ja impivaaran kantoisella aholla, komeeroisen kohisevan vuoden alla. Ja muistot menneistä vaaroista, taistaloista ja töistä sulivat suloisesti yhteen heidän mielessensä, kuin metsät, laaksot, vuoret ja korkeat nummet kaukaisuiden seni-hämärässä yhteen sulaa. Kaikki liittyy tummaksi, ihanaksi uneeksi, ja hiljainen riuutumusmiestän povessa tuntui. Niin he katselivat takaisin olleisin päiviin, niin pösyksy iltana, koska luonto on käynyt lepuon, ja kellastuneena seisoo katsompaa lehto katselee paimen matkan päästä armasta ahoa, jossa hän kerran kesänä kilvoitteli, tuskitteli hikeä vuodattain. Päivä oli kuuma ja helteinen, etäällä ukkonen jymisi, ja sumuna parveilivat, parmat ja kärpäset saattain karjan kiilivään kimmaan. Mutta ennen ilta oli hän koonut karjansa taas, ja asteli iloisena kellujen kilinässä kotia. Sitä päivää hän nyt muistelee Niinpä myös Mannermala harmaneva merimies johdattelee mielensä muinoista myrskyä merellä. Pilvet haahden pimeyteen käärivät, kuohua alta uhkaili kuolemalla, mutta ennen kuin yö oli tullut, paikeni tuuli, alto viihty ja nukkui, ja kirkastuvasta lännästä säteili aurinko taas, osoittain tien satamaan. Tätäpä myrskyä muistelee merimies hiljaisella riemolla nyt. Niin muistelivat veljeksetkin menneitä päiviennsä, kultaisena jouluiltana istuissään ympäri jukolan pöyden ja haastele Sansa keskenään. Mutta tuleelta nostettiin pata, tehtiin tuohisista haloista oivallinen pystyvalkia, ja sen loimoittavassa valossa alkoi nyt juhlallinen veisaus. Silloin kohta vaikeni lasten metelöitsevä liuta, vaikenivat myös veljekset juttelemasta järjessä, koska Simeoni alkoi ihanan virren, ja naiset kirjat helmoilla, yhtyivät kaikki yhteen ääninennsä. Kauniisti palavan pystyvalkien huminassa kaikui laulu, ja kauniimpana kaikkein ääntä heloitti aina muiden joukossa Kainon annan puhdas ja lempeä ääni. Mutta koska lakattiin viimein laulamasta, astuivat he ehtoollis pöytään, ja siitä kallistuivat vihdoin laattien oljille viimeiseen lepoon. Mutta varhain heräsivät he seuraavana aamuna, heräsivät lähteäksensä loistoisaan kirkkoon, joka tuhansesta palavista kynttidöistä kimmelsi kuin taivasta ähdessä. Sieltä, koska päivä oli täydeksi valinnut, he palasivat kilvan kiitäen taas, ja viettivät entisessä jukoolassa iloisen joulupäivän. Mutta tässä on kertomukseni loppu. Ja niin olen kertonut seitsemästä välieksestä Suomen saloissa, ja mitäpä kertoisin enää heidän elämänsä päivästä ja sen vaiheista täällä, se kulki rauhaisesti puolipäivän korkeudelle ylös, ja kallistui rauhaisesti alas illan lepoon monien tuhannen kultaisen auringon kiertoessa. 14. luvun toisen osan loppu. Ja tähän loppu kertomus seitsemän väliästä, jonka on kirjoittanut siskiviä.