 I m'agradaria començar per aquí, perquè és interessant el que has comentat sobre com fem. Crec que també ho ha comentat la primera companya que ha parlat, la Linda, sobre quins papers han de jugar precisament, els moviments, aquests espais, aquestes organitzacions de base que poden estar demanant reparació, poden estar demanant en el cas del context espanyol, com heu dit, almenys un reconeixement d'un passat colonial i d'una colonialitat present, que té un efecte sobre les vides de moltes persones en el context de l'estat espanyol i català i arreu, en el context també de les excolònies. Dèia això perquè és interessant veure com... m'ha agradat com la cronologia que heu fet, perquè vaig fer antropologia també. És interessant veure les diferències, tenint en compte des d'on es parla, des d'on s'observa o des d'on s'investiga, perquè en molts d'aquests moments en què heu parlat, hi havia espais, o hi havia moviments, o hi havia persones que estaven discutint sobre aquells temes, i moltes vegades en el context espanyol, per exemple, no hi ha o no ha quedat un recull d'aquestes iniciatives o un recull d'aquests espais, d'aquests moviments, d'aquestes persones. L'altre dia, amb una companya afrofeminista, deia, clar, tenim constantment la sensació d'estar començant alguna cosa o d'estar començant o conversa de zero, perquè no tenim prou memòria històrica recent de quines han estat les lluites, quines han estat les proclames de les persones, anem a dir, racialitzades del context espanyol. I oblidem moltes vegades, què és el que han fet i el que han construït aquelles primeres generacions, o fins i tot, durant i després del franquisme, què és el que s'ha pogut moure també entre, per exemple, entre la població categuineana que hi havia aquí a l'estat espanyol o la població magravina que també hi havia aquí a l'estat espanyol, i no dic com a reconeixement crític o com a recollir críticament el que podien estar proposant, perquè en alguns casos també és programàtic, sinó com a part d'aquesta memòria històrica recent, i que també és important que tinguem en compte. Dic també com a part que intenta construir aquests moviments antiracistes amb perspectiva de colonial, que a vegades també ho oblidem. A la meva presentació que estic fent, ara mateix estic fent la TESI amb estudis migratoris, no és amb estudis migratoris, en realitat jo em estigui sobre racisme, i sabeu que en els estudis migratoris la raça i el racisme també ha estat molt invisibilitzat i molt relegat a un tercer o quart pla. És una cosa que també ara està canviant, com a part d'aquest moment, no sé si posc George Floyd o posc, no sabem què, però sí que és veritat que també està començant a parlar de racisme en aquest àmbit, en aquest àmbit del coneixement. A mi em vestiu sobre racisme i és des d'aquí a un arribo o diguéssim, en comunico d'alguna manera amb l'equesticol unial. I crec que això explica en part perquè hi ha, des del moviment antiracista, dels diferents moviments organitzacions antiracistes en el context de l'estat espanyol, perquè hi ha tampoc, com has dit, demanda de reparació o discurs al voltant de la reparació o del colonialisme en general, perquè d'alguna manera és intentar explicar el racisme actual com s'arriba a la qüestió colonial. I té molt a veure amb l'arribada d'ajudes i d'autores del context lletino-americana. I també, em sembla interessant, això és perquè el que m'heu portat, la taula anterior, també és interessant, crec, perquè estem en un moment d'impàs actualment almenys en el context català o en el context de Barcelona, que no és tot Catalunya, però sabeu, Barcelona té aquesta cosa també centralista. I és que el fet que d'alguna manera la majoria de manifestacions o la majoria de discursos, organització al voltant o per criticar el colonialisme han anat molt vinculades a la celebració, no celebració, del 12 d'octubre, ha fet també que el subjecte clau d'aquestes, de les moltes demandes fos el sujeto indígena i es parla més de la colonització d'Amèrica. També pel pes que té en la història de l'estat espanyol i en la conformació mateixa de la idea d'indispanitat i de la idea d'Espanya. Però em sembla interessant, perquè ho heu nombrat de passat, em sembla interessant el moment actual. I perquè, diguéssim, que hi ha com una diversificació d'aquesta diversificació de la memòria colonial, perquè des de fa uns anys, per exemple, la població afrodescendent i la població negra s'està també es manifesta davant del general Prim. També reivindicant la memòria colonial i la participació catalana en el colonialisme, especialment a Guinea Equatorial. Com sabeu, el general Prim també té un paper protagonista en la història colonial del RIF i el Nord del Marroc. Està mos enlloc. Bueno, anem a poc a poc. Però, diguéssim, que cada cop hi ha com més... Allò que deia, d'aquest subjecte de la denúncia sobre el colonialisme, cada cop és més divers. I cada cop entenem el colonialisme espanyol més en la diversitat de pobles que ha colonitzat. A mi em sembla molt interessant. A mi em sembla un moment molt potent, que probablement pugui fer que hi hagi més moviments, més organitzacions al voltant de l'anàlisi i la denúncia del llegat colonial. Però és veritat que fins ara l'hem fet servir molt com a marc teòric per entendre el racisme, més que com a denúncia o feta important. A mi m'interessa el racisme. Treballo ara mateix sobre el tema del racisme, investigo sobre el tema del racisme i la meva vida gira molt al voltant de la qüestió del racisme. No puc parlar d'una altra cosa, em sap greu. Quan la Celeste m'escrivia, em convidava a pensar sobre la vinculació entre el racisme o el llegat colonial i el racisme. El camí em sembla més interessant. Més enllà de tot el que heu explicat, em sembla que també suma. Em sembla interessant poder restrejar com es produeix i de quina manera, amb quins instruments i quines institucions i aquí el museu seria una institució d'aquestes, es van produint i reproduint a llarg de la història des de 1492 com a data simbòlica fins a l'actualitat, els imaginaris i les construccions racials sobre l'altre. Els imaginaris en lo simbòlic, no només els imaginaris sobre els altres, sinó també els imaginaris sobre què és identitat nacional espanyola i també què és identitat nacional catalana i qui queda a la perifèria i què vol dir quedar-se a la perifèria de castigueria d'identitat nacional espanyola i catalana. Em sembla important i interessant perquè és precisament el que explica, després, les condicions de vida, que és el que en faig militància, les condicions de vida materials de les persones que són construïdes com a altres, dins d'aquesta alteritat colonitzada. Per això, a mi, les reparacions simbòlics o les disculpes, més enllà de que tenen una importància en quant a situar el tema en el debat, sobre la taula o el debat sobre la taula, em sembla que es queden curtes, perquè no fan res per desmentar les estructures de poder que possibiliten l'existència d'aquests imaginaris, l'existència d'aquest relat colonial sobre l'altre i l'existència del racisme en sí. Llavors, estem obligades a començar la conversa des de la idea o analitzar com funciona avui en dia el racisme en les nostres societats. El racisme com a fet estructural, sistèmic, que no només em construeix la nostra relació amb els altres en quins esteriotips o prejudicis podem tenir en l'àmbit de les relacions interpersonals o intersubjectives, sinó també com estructura, aquest museu, com estructura les estructures, les epistemologies, les nostres maneres de conèixer i d'investigar, per exemple. No ho vaig a explicar jo ara, però el paper de l'entropologia, per exemple, en l'empresa colonial és molt important, històricament, però també ens hem de preguntar, i això és el meu petit divorci amb la disciplina, ens hem de preguntar també quines metodologies, quines maneres de mirar i quines maneres de fer ens ha deixat aquesta història colonial. Moltes vegades fem aquest exercici de dir, d'acord, tenim un passat colonial com a disciplina, hem tingut un passat i una manera de fer i hem col·laborat en l'empresa colonial, i fem com aquest mea culpa, però això no va acompanyat d'una transformació de les maneres de feina i una transformació, per exemple, fins i tot de la disciplina, en sí, de la universitat, en sí. Ho parlava la Celeste, i ho parlava la Linda. Bueno, per què... Bueno, crec que ver un test, el meu anglès és un amic anglès, però per què a les universitats espanyoles, catalanes i del nord global, segueix sent la mateixa gent la que segueix investigant, fins i tot, les organitzacions i els moviments, diguéssim, que demanen reparació, que demanen descolonització de... bueno, descolonització de totes les nostres societats. Deia que a mi m'interessava especialment, en la presentació de la Celeste, l'experiència de la població o la diaspora magravina en el context de l'estat espanyol. Pic magravina potser hauria de dir norteafricana, perquè és una experiència molt semblant, almenys l'experiència concreta aquí, a l'estat espanyol, no és molt diferent, diguéssim, l'experiència que jo puc tenir com a rifetnya, l'experiència que puc tenir una companyia a Saharaoui, o de l'Algèria de la Cavilia o de Tànger. A faré xor que explicàvem, d'on et situa el fet migratòria, on et situa l'estar aquí, aquesta perifèria del que és ser o no ser espanyol, ser o no ser blanc. I el que m'interessa d'això, i crec que en gran part, si probablement es pugui explicar també, en aquesta memòria històrica, i és també memòria colonial, i sobretot memòria anticolonial, el que m'interessa és veure quines són, precisament, les continuïtats d'aquesta empresa colonial, perquè quan pensem en reparació, d'alguna manera la idea ens porta a pensar que hi ha un passat colonial, hi ha un present en el que hi ha racisme, i el que és resultat d'aquest passat colonial, però la realitat és que... Jo heu parlat de com reparem les violències, crec que ho parlava el company holandès, de com reparem les violències, el problema és que la violència no ha acabat, la violència no ha parat mai, cap a les poblacions, cap als cossos, subjectivitats de les persones colonitzades, ni en realitat la violència als països, la violència neucolonial. Per mi l'existència de la valla de Melilla, l'existència de la valla de Ceuta, l'existència en el context, en territori africà actualment, serveix sent violència colonial, i no només això. Jo suposo que ahir m'hauria agradat venir, alguns de les ponents ho parlarien. La continuïtat colonial, en el cas del Marroc, són els llibres d'història, com es va firmar i com es va presentar, com es va arreglar la descolonització del Marroc. I això com a rifènia... No diré més, perquè això queda gravat, però la descolonització del Marroc va quedar interrompuda i encara està per fer. I això explica les violències cap als pobles que eviten aquell territori avui en dia. Com la descolonització encara està per fer, i se'n fa difícil pensar en una reparació. Dèiem això també, perquè com a moviments antiracistes, que tenim un peu, diguéssim, a la universitat, i un peu també a les institucions, de fet, moltes de nosaltres tenim peus de tot arreu, el nostre objectiu, més enllà de construir coneixement per construir sobre el fet colonial, fins i tot sobre el racisme, com trobem maneres per desmantallar aquest ordre racial que es construeix amb el colonialisme i que mantenim avui en dia. I una de les maneres, almenys, és precisament intentar entendre com funciona, com a antropòlula i com a algú que va estudiar història, que no és el mateix historiador, la idea és intentar veure com funciona el poder colonial en l'actualitat, com funciona l'estat espanyol, quins mecanismes i d'on venen aquests mecanismes que expliquen la violència actual. Preguntar-nos, precisament, no tant per com, que és el que ha fet, històricament, l'antropologia, de com es relacionen o no ens relacionem, en aquest cas, o com pensem o deixem de pensar les persones racialitzades o el poble rifell o el poble marroquí o el que sigui, sinó preguntar-nos per quines categories ha construït el blanc per explicar aquestes realitats, aquestes subjectivitats, aquests pobles. I aquí crec que costa una mica a vegades perquè molt sovint aquestes categories encara funcionen avui en dia amb altres noms, però encara funcionen. Des de diferents espais no activistes, parlem de que precisament existeix una idea, una categoria colonial per autonomàcia, per explicar o per desfigurar més aviat les realitats culturals del nord d'Àfrica, que és aquesta categoria del moro, que a més és l'insul que es fa servir en l'àmbit, en la vida social, però aquesta idea, el contingut d'aquest continent que és aquesta categoria la trobem en molts estudis sobre les migracions marroquines actuals, sobre les dones migrades, sobre les dones marroquines migrades, i ara, en els últims anys, des del 2001, des de l'11 de setembre del 2001, per ser més exactes del musulmà, la dona musulmana, l'home musulmà, l'home també, aquesta construcció de l'home terrorista, que és la figura sobre la que jo treballo, i volia parlar-vos d'això també, perquè hi ha una construcció sobre l'home, especialment sobre l'home àrab, sobre l'home musulmà, he dit àrab, no tots són àrabs, no tots som àrabs, però és veritat que no, i en l'imaginar, ja ho sabeu, si esteu aquí interessats en aquest tema, ja ho sabeu, però hi ha tot un imaginari sobre l'home, diguéssim, del Magreb, que es reprodueix actualment en discursos institucionals, en documents institucionals de construcció, per exemple, de l'amanassa terrorista en el context de l'estat espanyol. I això és important, perquè el que deiem abans, si ens interessa entendre quins són els imaginaris que es van mantenint i van pervivint, evidentment no tal qual, es van reconfigurant, depenent de les necessitats de l'estat racial del moment, en el nostre context actualment, aquesta figura de l'home musulmà, que és una reformulació de la idea de l'home moro, en l'època colonial, serveix per aprovar polítiques de persecució, polítiques de vigilància en el context de l'estat espanyol, però també arreu d'Europa. I això també està vehiculant, molta de la violència racista que estan vivint, les comunitats, diguéssim, norteafricanes, i no només norteafricanes, qualsevol comunitat llegida com a musulman, en el context europeu, en l'actualitat. A mi em semblava interessant portar-ho aquí, perquè aquest llagat colonial no és... i això ho sabeu també, no és, diguéssim, que es va transformant, depenent de les necessitats de l'estat colonial i de l'estat racial neoliberal, si voleu, actual. I ara m'admirava a tu recoleu aquesta pregunta que has fet, és cap d'al, aquesta figura i aquest imaginari, en els discursos de l'extrema dreta europea i internacional. Una de les coses que més ens sorprenia és que vol sonar, o fins i tot el Brasil, tingués aquest discurs islamòfob i contra l'home musulmà, desconec les estadístiques, no sé quants homes musulmans hi ha al Brasil. Però, com aquest discurs d'aquesta categoria, aquesta construcció colonial es globalitza i serveix per augmentar l'autoritarisme dels estats en el context global actual. No només en els països on les persones llegides com a musulmanes serien minoria, sinó també en els països de majoria musulmana, però diguéssim, perquè al final, l'islamofòbia actualment serveix com a eina de govern i d'omesticació de les poblacions més enllà de l'islam. L'islam és l'últim, és la cosa menys important de tot aquest entremat. Llavors, no sé quant de temps porto perquè... Portes 20 minuts, tens 10 minuts més, si vols. També volia fer una mica com... Perquè també per donar la paraula al públic. No, no, no, acabaré abans. D'això també, perquè... O sigui, és molt difícil veure en programes... I de fet, per això em sembla interessant la proposta quan me la feies, perquè és molt difícil veure quan es parla de repressió de colonialisme en el context de l'estat espanyol, no se'n parla gaire bé mai, però en el context europeu veurà també, diguéssim, una atenció cap al colonialisme al nord d'Àfrica. En el context francès, alguna cosa sobre el gèria, però tampoc gaire més, denúncia n'hi ha molta, però programes n'hi ha, o aquests intents de reparar n'hi ha molt poc, si en el context de l'estat espanyol el colonialisme al marroc sembla l'emnesia més flagrant. La de Guinea Equatorial també, el que passa és que almenys hi ha alguns espais propis d'Equatoria Guinea en els que es pot parlar. I també el que em sembla com una mica perquè m'ho has parlat. Sobretot són els moviments de base, les organitzacions, però el següent, diguéssim, és l'acadèmia, però mai les institucions. Et pots trobar un programa, Milà i Fontenals, un programa tal, parlant de memòria colonial, però no hi ha cap altre, a nivell institucional ni tan sols, és una discussió. Has parlat que t'intent que es reconegués l'ús d'armament químic al RIF, que crec que es crea la publicada en abans dels únics que van votar a favor. La presentava a Esquerra Republicana. Ni cal, és una sorpresa que fins a Esquerra Republicana també, però no sabem ben bé d'on venia això. El cas és que, clar, més enllà de que es parli, més enllà d'aquesta amnesia colonial que tenim tots, repeteixo, una idea que n'ha de repetir en aquests 20 minuts, els efectes segueixen molt presents i molt vius. D'això, per exemple, de l'armament químic s'explica els altres índex de càncer al RIF. Sempre ho diem i mai això, però el colonialisme espanyol corra dins les nostres venes, perquè realment s'explica exactament per això. És una cosa biològica, quasi, però aquí també entre, diguéssim, el que veiem abans d'aquesta descolonització, encara per fer, que fa que no es vulgui investigar d'aquí, però que tampoc des del Maroc es deixin i es vulgui investigar, perquè les descolonitzacions feta en un despatx acaben com acaben. Llavors, hi ha una cosa que també volia parlar i almenys llançar la pregunta, perquè m'ha surgit també quan estava parlant abans i és què significa descolonització, perquè a mi cada cop se'm fa com més difícil també respondre-la. Es pot descolonitzar una institució, es pot descolonitzar un museu, es pot descolonitzar fins i tot un país, només amb aquesta tipologia d'accions de reparació que parlàveu, és suficient la reparació. Pel que deiem abans que la violència no ha parat mai, però també perquè aquestes formes de descolonització, sovint s'emmarquen dins d'un marc neoliberal capitalista en el que precisament es legitimen i es enforteixen les estructures de poder que precisament s'hi inauguren amb el colonialisme, que són precisament colonialisme, capitalisme, patriarcat. Llavors es fa com molt difícil veure de quina manera, com si realment són propostes descolonitzadores quan no caben realment de desmuntar, estan fetes amb les mateixes regles del joc. I això possibilita que Macron digui, ho sento, la mateixa setmana pràcticament en el que s'enforteix que la colonització, la nova colonització actual de França, això que en diuen la França fric. Llavors, clar, és complicat. Ho faig com a pregunta, també, per discutir-ne, perquè probablement... Jo no tinc la resposta, probablement vosaltres tampoc. Bueno, què és el que podem fer? Crec que hi ha una cosa, que és que tu has parlat cel·leste, que en el context de l'estat espanyol el silenci sobre el llegat colonial, el silenci sobre la memòria colonial del propi estat, que és el primer estat modern. I no hi ha cap tipus de... Ni tan sols, no sé quantes de vosaltres feu investigació sobre el llegat colonial de l'estat espanyol, però probablement deveu ser els raros de la facultat, perquè és així, hi ha molt poca gent que realment estigui investigant sobre aquests temes, hi ha molt poca interès en analitzar, diguéssim, tot això. I si ens anem, si tornem a anar, no sé, quan esteu treballant sobre el RIF, si anem a la qüestió del RIF, resulta que molt gran part de l'arxiu no és disponible. Què és interessant de la qüestió del RIF és que... És la memòria colonial de l'estat espanyol, però també és la memòria familiar de molts de nosaltres. O sigui, hi ha gent viva que ha viscut. I em sorprèn que tot i així hi hagi molt poc... Bé, viva cada cop menys, però que hi hagi molt poc anàlisi a estudiar o recull d'aquestes històries. I això és una meia culpa, també, perquè ni tan sols a nivell familiar ho fem. Perquè, diguéssim, que hem volgut oblidar-ho tots. Em queden 5 minuts. Per acabar, per tancar en algun punt, perquè sóc així com una mica... He estat una mica caòtica, però m'agradaria com reforçar aquesta idea de la continuïtat, perquè es parla molt de colonialisme, però molt poc de colonialitat. I el que implica això, parlar de colonialitat per la pròpia universitat i els propis investigadors, la colonialitat epistèmica, el racisme epistèmic i la colonialitat del saber, però, diguéssim, com trassem aquesta continuïtat, com entenem o com expliquem aquesta continuïtat en aquests imaginaris colonials sobre l'altre. I molt especialment, vaig a fer un resum, perquè no puc continuar, però no volia anar, molt especialment en el tema de allò material. Més enllà de la simbòlica que actualment segueix a veure, diguéssim... no sé com es diu en català d'espojo. Bé, siga aviat d'espojo, de... com? Espoly, espoly? No és ben bé. És que el tràduc, el soft català deia despull, despull... Espullat? Sí, però no. No, soft català deia fallat. No falla gairebé mai, però... El despojo, que segueix avui en dia. Hi ha un treball que feien... Fem sobre el Sàhara. Ara no recordo com es diu en una entitat que va fer un viusual molt interessant sobre les empreses espanyoles al Sàhara. És interessant també traçar aquestes relacions empresariales actuals perquè parlen de colonialismes anteriors. Per exemple, aquesta relació entre Marroc, empresariat espanyol... Espanya, en el... diguéssim, en l'espoly... Espoly, el despojo... el Sàhara és molt important, perquè era un tema que voliau parlar, però no només això, sinó també el despojo en l'actualitat. Diguéssim, en el context actual. El fet que tinguem una legislació estrangeria, el fet que tinguem un racisme estructural que relega algunes vides i algunes persones, casualment són les persones provenents de les excolònies a una vida precària, a feines precàries, diguéssim, a unes condicions materials de vida menys dignes. També és una forma de despojo colonial actual sobre les vides i els cossos de... diguéssim, en aquest cas, almenys de les netes d'aquelles colonitzades durant, per exemple, la protectura del Marroc al Ríf. I paro aquí i... Tens encara un parell o tres a minuts, si vols. No tinc cap... o sigui, el teu és... No tinc cap control del teu temps. M'has dit cinc minuts i costes. Em pensàvem que anàvem 15 i ara em queden dues. Tranquil·la, tranquil·la, introduït. Les idees que volia introduir ja les discutim, també. No, o sigui, em referia... volia parlar, també, de... O sigui, vosaltres, també, com a... Bueno, no sé si sou historiadors antropòlegs o el que sou, però... no gent del museu. Em sembla molt interessant que puguem treballar sobre aquesta idea de continuom. Ha anat traçant en la pròpia història... No, anar interrogant la pròpia història de l'estat espanyol en quant com construeix l'altre, però també com s'està construint a sí mateix, o sigui, en aquesta construcció de l'altre. I en el cas, per exemple, del museu de les cultures del món seria interessant, també, com interrogar-se sobre com ens estem construint a nosaltres mateixos a través d'aquesta projecció sobre l'altre. I en el cas de l'estat espanyol, o sigui, hi ha aquest treball que va fer l'Eloi Martín Corrales sobre l'imagrebina i l'imaginario, ara no recordo com ho feia anar, que em sembla molt interessant. Ell no té una perspectiva, o sigui, en el seu, diguéssim, en la seva aproximació, no té una perspectiva descolonitzadora ni molt menys, ens dona dades bastant interessants per veure quines són les paranoies de cada moment històric en el cas de l'estat espanyol, perquè hi ha una fixació especial cap al Marroc, en aquesta relació que diuen que tenim, hi ha una fixació especial en aquest lloc o aquest territori del món en com l'estat espanyol es va construint i es va imaginant en aquesta imaginació crear realitats i per poder, jo crec que és el paper, pot ser el paper de la universitat, també en aquest cas, a l'hora de canviar aquestes realitats hem de poder visibilitzar com es construixen aquestes imaginaris i aquestes idees. I ara sí, callo perquè ja no sé què ponen. Primer de tot, agrair-te, crec que s'ha introduït un món d'idea, i que permeten també acabar aquestes jornades amb discussions, i aquest diàleg que has fet també entre el fet colonial i l'actual racisme, i com es construixen també a través de veïes pràctiques, els nous imaginaris i els nous dispositifs d'exclusió i de construcció de l'alteritat, que al final també serveix per construir-se cadascun i com a estratègia de creació de l'altra. Jo tinc qüestions de preguntes, però no sé si primer deixaré la paraula al públic. Si algú s'anima. Si no, puc introduir jo també unes qüestions de preguntes. Preguntes també per fer debat, no sobre qüestions que has comentat. M'interessa molt la idea d'aquestes... Has començat, la idea dins dels moviments de base, que està començant sempre, quan en realitat, per la manca de memòria que hi ha, feina feta sobre aquesta història, i hi hagi sortit el tema de com, per exemple, a l'any 92 van haver-hi manifestacions a la comunitat africana amb el tema del negre de banyoles per denunciar un acte de racisme, i que moltes vegades no hi ha un recordatori sobre els propis fets de la història d'aquests moviments a l'estat espanyol, i com moltes vegades ha sigut un motor de canvi, perquè, finalment, aquella lluita es va guanyar tard i malament, i podrien parlar-ne, no? I no sé si perquè penses que hi ha aquesta manca de memòria dins dels moviments de base, si és perquè no hi ha continuïtat de les mateixes associacions, si és perquè està molt parcialitzada, les associacions en diferents col·lectius, hi ha una manca de diàleg oposada en comú, si és la pròpia precarietat de les estructures en què es sustenten, i també la manca de recerques. No sé si tens algunes eines d'anàlisi sobre aquesta qüestió. Probablement tot això, quasi. Crec que no hi ha reconeixement d'aquestes lluites, tampoc. Quan parlem de lluites o escrivim llibres o anàlisi sobre lluita obrera, o sobre molt poques vegades tenim, posarem sobre la taula que també hi ha participació de població migrada. Si ho parlem, per exemple, les primeres manifestacions que hi va haver, que es van fer el voltant de l'aniversari de l'assassinat de Lucrecia Pérez a Madrid del 2017-2017, això probablement vagi a desaparèixer de la nostra memòria d'aquí 10 anys. No, perquè estem canviant una mica aquesta tendència. Però hi ha poc reconeixement d'aquestes lluites, d'aquestes persones, sovint el que tu dius, la precarietat, són lluites que es porten molt en solitari, especialment en aquestes primeres generacions, i no acaben de marcar, o de fer incidència més enllà de l'espai concret, hi ha gent que no sap que això va passar, però hi ha gent que no sap que hi ha una manifestació el 12 d'octubre de manda Colón, en el context actual. Les mitjans de comunicació no se'n fan res, sinó quan anem a fer els arxius del 92, no sé quan trobarem d'això, i d'aquí 20 anys, quan anem als arxius a veure les revistes als diaris, hi havia quanta gent que va passar el 12 d'octubre, no sé quan trobarem. Si no queda constància, no es manté, llavors és molt difícil, i pel que fa generació, crec que també hi ha diferents vivències. Si parlem, per exemple, de la migració, la primera generació de persones migrades, hi ha molt poc traspàs de dir que nosaltres hem tingut aquesta lluita, tu ets resultat d'aquesta història, perquè moltes vegades el que et trobes és gent que vol que els seus fills no passin pel mateix. Això passa, per exemple, ho analitzava una companya palestina, fins a quin punt els palestins que ja han nascut o que han tingut fills fora, diguéssim, de palestina, molt poques vegades els eduquen els seus fills que han de lluitar, perquè no volen que els seus fills passin per les mateixes violències, les mateixes repercusions, sinó que volen que tinguin una vida tranquil als Estats Units, no sé, a Màlaga, o on siguin. Llavors, aquest passar al testimoni, moltes vegades no es produeix, tenim aquesta cosa d'estem començant sempre de zero, però crec que la part de precarietat de les associacions i també el propi funcionament de les associacions, perquè jo assumiu amb un altre tipus de moviments, el moviment associatiu o l'estructura de l'associació que et permet fer unes coses, però no molt més, una, diguéssim, organitzacions polítiques autònomes que facin un analis i crític de la situació i que plantegin un full de ruta en diferents temes, no n'hi ha hagut, tampoc, en el context de l'estat espanyol. Llavors, l'associació Unisme també té els rímits que té. Jo sé que et volia preguntar sobre com llegeixes o com interpretes també, o si ho interpretes diferent, aquest increment dels moviments d'extrema dreta i del racisme? No sabia que se'm faria preguntes tan difícils. Abans heu parlat d'aquesta nostàlgia colonial dels moviments, no sé si són moviments d'aquesta gent. Hi ha molts espais on aquesta gent mai ha deixat de tenir presència. Ara ja he tornat a Barcelona fa uns mesos, però vivia granada, granada es celebra la toma de granada cada any, el dos de gener. No només això, sinó que es celebra una missa per Primo de Rivera, llocs on això no ha mort mai, no és un revifament. No sé si heu estat mai en una celebració de la toma, hi ha un desfile de moros i cristianos, evidentment, bohap dillplorant, tot això. Però també hi ha l'extrema dreta a tope, hi ha la legió, ve la cabra, hi ha com tot el kit de l'espanyolisme més ranci. No es pot respirar aquell dia granada. També s'ha de dir que hi ha un núcle petit, però cridener de gent d'esquerres, que reivindiquen, per exemple, la figura del pare del nacionalisme Andalus, que ara no em sortirà. Blas Infante, que reivindiquen un altre relat d'Andalusia i un altre relat de l'estat espanyol que s'allunyarà d'aquesta idea de la hispenitat, però és sorprenent la quantitat de gent que hi ha allà. Segurament venen d'altres parts del país, però la celebració de la toma de granada segueix sent... No s'ha contestat mai, sempre s'ha celebrat, però no ha passat mai re. És bastant normalitzat. I a la Catedral de Granada, on hi ha els reis catòlics, hi ha una inscripció en favor, l'avant Primo de Rivera. I és on es va fer la missa. Es fa la missa també, suposo que es farà per la mort de Franco. Això seria un altre tema, té a veure amb la... Igual que les descolonitzacions no es van fer, no cal que us expliqui com es va fer la transició espanyola. Tenim moltes coses pendents, moltes coses que han quedat allà a mitges, i evidentment els arrestrem i estan a les institucions, però no és que estiguin ara perquè a Vox estigui al Parlament, i les institucions ja han estat sempre. I a les comissaries de policia també, que és el més preocupant. Això explica també molt, no tota, perquè el racisme no és només d'extrema dreta, cap a determinats barris, determinades persones. T'has estudiat a la policia, com s'identifiquen aquestes qüestions de radicalització. No sé fins a quin punt hi ha una instrucció política, o hi ha autonomia dins del cos de policia per actuar amb més impunitat? No sé si... Diguéssim que actualment en l'estat espanyol hi ha una sempara, en el marc legal espanyol, un discurs feixista de la policia nacional, no només de la policia nacional, per en base a imaginaris islamòfobs. A més, perquè he tingut accés a sentències, he tingut accés a notificacions, per exemple d'expulsions a persones acusades de radicalització, que trobes fins i tot algunes figures nostàlgiques. Es pensen que són creuats, cruzados. Sí, creuats, cruzados. Es pensen que hi ha figures de l'àmbit policial i de l'àmbit penitenciari que estan en aquest relat. Tu li dones a aquest senyor i a la vall de Melilla, també hi ha moltíssima d'aquesta gent, li dones via lliure, has decidit que hi ha un perill de seguretat nacional, que és una suposada radicalització islamista amb totes les cometes, etcètera, li dones via lliure per fer-hi desfer. Perquè, a més, en el context de l'estat espanyol, existeix una cosa que es diu llei d'estrangeria, que té un article que permet expulsar per via administrativa gent que es considera un perill per la seguretat nacional. Això és molt problemàtic, no cal absolutament res, més enllà de la beu d'un policia i un enxutge que s'ho cregui. El sistema judicial espanyol també, no cal que ho expliqui, a Catalunya té les mancances que té en qüestions democràtiques. No sé si això em pot portar problemes, però espero que ho hagi dit algú en toga en algun moment, i així ja puc dir que no ho he dit jo. Tenint en compte com estan muntant les estructures de l'estat espanyol, és via lliure a aquests personatges, i una impunitat que fa por, realment. M'informen que no tenim temps de més, no sé si hi havia alguna pregunta molt ràpida, si no ho haurem de deixar aquí. Doncs no tenim temps de més. Moltes gràcies, Salma. Ha sigut molt bona conferència. Queden moltes coses per preguntar-te. També podem seguir fora, xerrar una mica. I també agraï a tots els assistents la participació en les jornades, i que puguem reprendre o l'encabem amb més ganes i amb més informació.