 Començaré presentant el Xavier. El Xavier fa molts anys menú el Xavi, perquè fa molts anys que ens coneixem. Ens vam trobar per primer cop amb unes jornades sobre emprentes de la guerra, en un moment que ningú parlava d'això, que em sembla que vam ser uns quatre bojos, no? Arran d'aquesta trobada va sortir una publicació que jo penso que és molt referent encara, molt interessant, i des de les hores ens hem anat trobant. Però mai hem perdut el respecte, no? Muto i em penso que... Bueno, dir-vos que el Xavi ha sigut un cap meu, un dels millors caps que he tingut, però cosa que jo sempre li he criticat va ser molt greu, massa poc. Penso que l'Ajuntament de Barcelona va perdre un gran potencial quan el Xavi va plegar de l'Ajuntament. Jo ho sé de dir que ho vaig portar molt malament, i ho sap des del primer moment, perquè el dia que vaig saber que la tenia cap, ui, se'm feien, bravo, m'ha tocat la loteria, i després la il·lusió em va durar molt poc. Tot i així hem seguit en contacte, hem seguit treballant, i el dia que em va trucar a Carme, vull quedar amb tu, hem de parlar, de seguida et vaig dir amb tu el que calgui. I aquí estem. L'Anna, la vaig conèixer aquest dia que el Xavi em va dir, hem de parlar, i res, em vaig enamorar d'ella també des del primer moment. Ai, perdoneu, estic fent, i no he dit res del que havia de dir, oficialment. El Xavi és professor de la Universitat Autònoma, doctorat en història contemporània, i el seu tema de recerca és la guerra civil, els moviments socials en general, i la transició, i aquests canvis, que on és política i economia molt. Té la tira d'articles, de referència, i diversos llibres. També us he de dir que és tertulia RQ, i que a mi m'encanta escoltar-los. L'Anna també és periodista, oi, perdoneu, és periodista, és fotògrafa, i com us dic des del minut zero, em vaig enamorar. Quan vam presentar el projecte, és que la il·lusió i la passió és que no podies dir que no, de seguida vaig dir el que jo us podia ajudar, podeu comptar amb mi. I aquí estem. L'Anna, la seva professió de fotògrafa, l'ha portat a treballar, sobretot amb l'ambient cultural, havia treballat amb el Xavi, amb Barcelona sota les bombes, una gran exposició que espero que tots recordeu, i ha fet sobretot temes de cultura. Ha treballat també en grans artistes del país, com Pere Jaume, i ara també porta la comunicació de l'acadèmia catalana del cinema, es diu així, ho tenia apuntat, i del festival de cinema de Malaga, de Sevilla, de Sevilla, un o altra. L'Anna, i el Xavi, penso que fan un equip perfecte, l'Anna posa la part artística i la visió aquesta, que porta un ullectiu d'una càmera, el Xavi porta el coneixement, l'espartessa i el contingut. Però, com sempre defenso, és el treballar l'equip pel que triomfa, un sense l'altre, aquest projecte no podria haver estat tirat endavant. Res, heu vingut a escoltar-los amb ells, i no a mi, sisplau, comenceu, que em penso que serà una presentació brutal, que ens enamorarà, i que ens farà boca perquè el dia 30 tots vinguem a la inauguració de l'exposició, aquí a la pressió de la model, l'antiga pressió de la model. Res, ja, farreu, sisplau. Aprofito que l'honor que ens presentis, per demanar-te primer disculpes públicament, ho he fet privadament, ara ho faré públicament pel fet de ser tan breu en aquell comissionat de memòria del 2015, efectivament. Em vaig veure atrapat amb una guaràquina, i no vaig poder ni molt menys complir les expectatives en aquell moment, i també per dir-te que per mi, jo crec que parlar també és un honor que ens presentis, perquè per nosaltres la perspectiva que la teva feina i que la feina que tu has estat dirigint durant molts anys en el camp de l'arquologia memorial, en el camp dels refugis, ha estat una font d'inspiració. De fet, ja ho agràs a l'exposició, per tant tampoc no m'hi referiria més, però en aquest sentit agrair-te molt, no només que ens presentis sinó tot el que has fet al llarg dels tots aquests anys. Bé, perquè aquesta xerrada, bàsicament, el que intentarem és explicar quin és el significat memorial d'una exposició que preteníem que estigués inaugurada avui, i que, per tant, pràcticament que descomavident el significat memorial conjuntament amb aquesta magnífica trobada que hem tingut totes i tots aquests dos dies, però en què l'exposició no la tenim encara, estarà en breu, molt breu, i us invitem fervorósament que el dia 30 us allivareu la tarda per poder venir a la inauguració de l'exposició. Intentarem parlar quatre línies de en quina línia s'obica i en quin significat memorial s'obica aquesta exposició de 1.322 refugis sensats actualment, que, bàsicament, té a veure amb una mirada subjectiva, perquè l'exposició és una mirada subjectiva, en aquest cas, de les fotografies de l'Anna, per valoritzar un patrimoni en termes artistics, un patrimoni que tot i la feina que s'ha fet i s'ha fet moltíssima segueix moltes vegades encara ocul o no present en la memòria col·lectiva de la ciutat, i, sobretot, aquesta exposició també pretén participar en una línia de superació d'alguna de les problemàtiques que ha tingut o que podem considerar que ha tingut la construcció de la memòria democràtica a Barcelona i al nostre país, el conjunt del país, evidentment. En aquest sentit, considerem que la memòria dels refugis, la construcció d'una memòria que tingui al seu centre, els refugis és una memòria exudament necessària, i exudament necessària perquè la memòria dels refugis ens permet superar gran part de les debilitats que moltes vegades ha tingut el desenvolupament de la memòria de l'experiència de la guerra, de la memòria també de l'experiència dels bombardejos i de la construcció d'una memòria democràtica que ens permeti, però una banda coneixen millor com a ciutadania, com a ciutat, com al país i també ens permeti encarar amb més fortalesa el nostre propi president i futur. De fet, la memòria, això ja ho vaig dir el primer dia, la memòria del que va ser els bombardejos i la memòria del que va ser els refugis, moltes vegades separada, i això m'hi referiré, que jo crec que és una de les debilitats que tenen els dos conjunt de memòria, va ser una memòria durant molt temps, molt temps... Jo diria no només oblidada, sinó en gran part negada, és una memòria exudent negada per un factor evident i un altre no tant evident. El factor evident és que quan es construeix la memòria antifeixista posteriorment a la Segona Guerra Mundial, quan es construeix la memòria o les memòries democràtiques europees, aquí entrava amb la llarga negra nit franquista. Per tant, hi ha una desconexió evident entre la nostra història d'Europa, és a dir. En aquest país va ser un país que va resistir el cop feixista, però tot i ser un dels països que va resistir més aviat, va ser un dels països que va tenir a patir durant més anys, aquests 40 anys de dictadura. Això és el més evident, és a dir, és un fet gairebé incontrovertible, però hi ha el calcom més en això, i per això també crec que és important aquesta memòria dels bombardejos i la història dels refugis, que és la construcció per una banda d'aquesta memòria antifascista europea amb una sèrie de tòpics, que la fan fort en aquell moment, però la fan dèbil posteriorment, i aquí em referiré, això seria molt més llargui, podríem parlar de la construcció de la memòria austria, de la memòria francesa posteriorment a la Segonària Mundial, però en què els bombardejos en relacionen directament amb la història del fascisme italià, en la referència de la construcció de la memòria italiana. La memòria italiana es construeix, és una memòria antifascista, tot se'ls ho sabem, es basa en la derrota del fascisme, però per intentar construir consensos, amb una societat que havia estat molt dividida, la societat italiana, evidentment, es construeix, bàsicament, a partir de dos grans tòpics, que és el tòpic del bravo italiano i el catibo tedesco. És a dir, els italians entesos essencialment com a brava gent, o sigui, bona gent, i els alemanys, el catibo tedesco, seria el pervers alemany, el permès germànic. De fet, la que va ser el procés de la resistència i de la liberació italiana es constatua a Itàlia, durant aquests anys, com una guerra de liberació nacional. I quarta de liberació nacional contra aquí, contra els alemanys. Però el fascisme italià també havia fet alguna cosa per si mateix, no? Mussolini sembla ser que era italià. Aquesta construcció, que és una construcció que intenta minimitzar, acceptada en part per la pròpia edificisme, intenta minimitzar el caràcter duríssim del fascisme italià, té una, diguem, té dos contramirais que d'alguna manera s'ha d'anargar. Una és, evidentment, a Visínia, a Tiópia, és la guerra de Tiópia, perquè aquí no pots construir una imatge de l'acció italiana a Tiópia com una acció absolutament de la brava gent, i l'altra és la guerra civil d'Espanyol. I la guerra civil d'Espanyol per dos motius. La guerra civil d'Espanyol, diguem, la participació de l'Itàlia fascista, és essencial. Com venim en dos sentits. Un, en què no l'inici de la guerra franca no sigui derrotat. Això ens portaria una reflexió d'història que no puc fer. És a dir, l'acció de Mussolini és el que permetrà transplantar totes les tropes soblevades del proteturat espanyol de Marroc cap endelosia. I això iniciarà, efectivament, la guerra. I l'altra és que aquí es pratica per primera vegada els europeos, els bombardejos de saturació. És a dir, els bombardejos de saturació sobre la població civil on la població civil és el principal objectiu de guerra. No són d'anys col·latorals, no s'està buscant, no és un accident, sinó que és un desenvolupament necessari de les tècniques de guerra que es desenvoluparan a l'esquadra mundial. Aquests són els motius. I l'altra motiu és que la guerra civil d'Espanyol és una guerra civil italiana. Hi ha italiens lluitant al costat dels republicans, italiens lluitant al costat de Franco. Per tant, això, aquests mites, la memòria antifeixista italiana els aparta. Aquestes realitats, aquestes experiències, el que havia estat una experiència compartida, però compartida fins a tal punt, perdoneu, no m'enrotllaré més, fins a tal punt que en gran part l'antifeixista italiana s'ha format a la Guerra Civil d'Espanyol. En gran part de les dirigents de l'antifeixista italiana han lluitat a la Guerra Civil, aquesta història, allà ve, s'ha mortiva, desapareix, no es converteix en història oficial. Per a la nostra banda, el franquisme, un cop superada a la Segona Guerra Mundial, abans no, però un cop superada a la Segona Guerra Mundial, no té cap mena d'interès, en cap memòria, o en cap història, de fet, el que faran és una negació, directament, de la història de la memòria, que els pugui lligar amb l'Alemanya nazi i l'Itàlia fascista. És a dir, és aquesta idea, aquest mita, que també és fals, de que a Franck, en realitat, va lluitar per no entrar a la guerra. Quan, a fet, va fer xus al contrari, i va ser Hitler, que es va negar una altra història. Aquesta doble realitat va fer que la memòria democràtica... Jo crec que, per una banda, la memòria democràtica europea fos dèbil, les memòries antifeixistes europeides fos indebils, i això es veurà molt clarament. Quan arribem primes grans revisionismes historis dels anys 80, i quan arribem a les grans guerres de la memòria europea als 90, és a dir, en el moment que tu negues que en realitat a Itàlia també va haver-hi una guerra civil, finalment, acaben dient, des del revisionisme, això no va ser una guerra de llibertat nacional, va ser una guerra civil, en la mesura que tu has negat el caràcter més du del faixisme, quan es fa aquesta negació, es acaba dient, bueno, se va ser una guerra civil entre dos conceptes de pàtria, entre dos models d'Itàlia, en el qual tots van ser igualment culpables, igualment víctimes, és un relat molt propi de la guerra civil espanyola, però que fa molt dèbil la memòria antifeixista en les crisis dels 80 i els anys 90. I, evidentment, la justament es fa dèbils, en la mesura que no s'ha connectat aquesta memòria amb el que va ser l'experiència del faixisme europeu. Bé, tant mateix, i és evident, jo crec que la cronologia que ha fet abans conterles, la cronologia que... A partir dels anys 90 i sobretot a partir del canvi de Milènia, hi ha tota una sèrie de reclants memorials impresionants, hi ha moviments memorials, hi ha activistes de la memòria i hi ha una recuperació, de fet, la recuperació de la memòria en el cas català... en el cas català més. En el cas espanyol, no ve amb la democràcia. No ve amb la democràcia. No ve amb l'activisme dels anys 90 i dels 2000, la democràcia. En realitat, inicialment, el que fa és... Exactament el mateix que... És discultir. D'aquestes coses, millor no parlar-ne, mirar el futur, superar el passat, perquè mirar el passat semblaria que és tornar-lo a repetir. Per tant, no ve amb la democràcia, sinó que ve posteriorment. Però és una memòria que, en moltes vegades, es construeix buscant allò que sigui menys conflictiu. I, de fet, el... Això ho deia el Jordi Guisser. Quan es va iniciar aquests moments de memòria, deia que, curiosament, el tema dels bombardejos i el tema dels refugis era allò que tenia més interès als ajuntaments. I dius, bueno, efectivament, primer per un motiu opi. Els bombardejos i els refugis són allò com a experiència col·lectiva d'afectar més gent. Això és exultament opi. Per tant, diguem, hi ha un record permanent molt més alt en les societats. Però després, perquè és una memòria que, fàcilment, i per això em referiria la necessitat de la memòria dels refugis, fàcilment es pot convertir en una memòria, jo diria, vitimària. Intentaria referir-me... En el qual un únic valor que es reconeix és el dudó de la víctima i no s'entra més enllà d'això. I això ho intentaria simulitzar molt amb els espais de memòria dels bombardejos, després en referir dels refugis i donar el peu a la gana, i ja està. El tema és evident que el franquisme va ser un negador de memòria i un manipulador de memòria, però hi ha els espais de memòria de la ciutat de Barcelona, de la ciutat de Barcelona, es mantenen, malgrat la negació, encara que la negació, a vegades, transforma el seu significat. És un espai de memòria, bàsicament, és un espai al qual es dona una vocació per una experiència històrica que s'ha viscut allà, que recorda d'alguna manera, i que condensa, a boca, una sèrie de fets i valors, i condensa d'ensípica, una experiència històrica que va molt més enllà d'aquest espai. Hi ha espais de memòria que es creuen per decisió política, el Valle de los Caídos. El Valle de los Caídos és el principal monument de la concepció faixista de la mort que existeix aquests moments del món. Jo crec que és un espai de difícil ressignificació. Tot i que hi hais memorials intentant ressignificar-lo, jo que soc una persona que crec molt en les polítiques de memòria, en la necessitat de defensar els espais de memòria, però també ve la frase de que el olvido es bello. És a dir, que en alguns espais potser es podien fer altres coses envers d'intentar-los ressignificar. Però a vegades els espais són tan potents que, a més que la negació, s'ha de fer la manipulació. De fet, aquí, aquí darrere, tenim la plaça Sanfalinneri. La plaça Sanfalinneri és un espai de memòria per si mateix. I ho és per diversos motius. És el bombardeig del 30 de gener del 38 que es produeix a Barcelona. És el primer bombardeig per saturació que hi ha. És a dir, un abans en la tècnica de guerra del feixís metèlia, el bombardeig de saturació significa que no només és bombardeig indiscriminat contra la població civil, sinó que el que es produeix és un cop acaba la primera onada de bombardejos, ve una segona onada que actua sobre la gent que va salvar els primers ferits. És la idea de la creació absoluta de la incertesa. És a dir, no és només que morireu, sinó que esteu en les meves mans, en les mans del cataca, directament. Jo tinc capacitat de decidir, hi ha no sobre la teva vida o la teva mort, sinó sobre la teva capacitat de salvar els ferits. És a dir, i a més, esteu... Es poso així, quan tu mires el que deia Mosulini sobre aquests bombardejos ho deien aquests termes. La guerra integrada d'espietat, la necessitat de crear l'inferna de terra, la mostra de poder del feixisme, la brava italiana té poc en aquest sentit, la mandolina té poc, i jo ho diu directament. A més a més, aquesta nova tècnica de saturació que per primera vegada pateix Barcelona, neix amb l'amor de 40 infants. És difícil d'imaginar en termes simbòlids el naixement d'alguna nova tècnica de la guerra total, neix matant la inocència. I això genera, en aquell moment, poesies, i mandats, això s'ha de recordar, s'ha de... Digueu a banda i banda, morts uns infants. Digueu a banda i banda. Però no es va poder dir perquè va venir el franquisme. I aquí el franquisme, perquè hi ha hagut una intervenció que m'agrada molt dels edificis ferits, que deia, no sabem ben bé per què es va mantenir el plaça del filimnari, després es va arreglar, però es va mantenir la matralla, la matralla de les bombes, que marca les seves països. Jo crec, abans una hipòtesi, perquè s'ha dit, sembla ser que era per mantenir el caràter histogiscista de la plaça. Jo abans una hipòtesi, el franquisme crea una primera memorialística que intenta negar els bombardejos, i quan no pot negar-los, els manipula. En quin sentit? El que expliquen sobre les places del filimnari i que es converteix en un saber popular, és a dir, una manipulació que té potència, i en realitat això no és matralla de les bombes. Que això són marques de bala dels defusejaments dels rojos contra els capellans. Això no és així, això són marques de les bombes feixistes. Però això s'explica així, i es mantindrà la memorialitat de la ciutat. Es mantindrà tant que, fins i tot, no he comprovat aquesta vegada, pel 2008, encara recordo una guia turística, que deia, en la Guerra Civil, una guia turística, pels turistes que venien a Barcelona, en la Guerra Civil este fue un lugar de fusilamientos, el plaça del filimnari. En una de les paredes, les guies de los impactos de bala i metralla. No, no. No va ser un llot de fusilaments, hi havia nens, nens i nenes, que ha de morir producte d'un atac feixista. Tant mateix, encara que la plaça del filimnari posteriorment es va memorialitzar i té una placa, el que es va decidir, que seria el gran espai, diguem de record, això és metralla, fa centenària, i és el monument a la Gran Via. Per què es va decidir que la Gran Via, que ens ha parlat el Jordi Guixell, ha fet una pregunta interessant, jo crec que una miqueta malevula, no l'ha desenvolupat després, diu, algú sap què és aquest monument, perquè és veritat, aquest monument té un problema de que la gent hi passa, i sap que és una cosa que l'impedeix passar, perquè té una problemàtica per passar allà, però és un monument que es inaugura el 2003, que és un monument que el que pretén és, diguem, commemorar, simbolitzar els grans bombardejos dels 16, 17 i 18 de març de 1938, en aquella experiència, que a la plaça d'enferiori, que s'havia viscut a les 11 del matí, d'un diumenge molt solellat, aquella experiència que es produeix allà de forma terrible, es convertiran tres dies seguits de bombardejos constants sobre la ciutat de Barcelona, i, diguem, és el gran moment de l'impacte de la nova tècnica de guerra, que ja vam dir l'altre dia, és la primera vegada que el Departament d'Estats Units protesta, que el Baticà protesta, el Baticà protesta, dient, nosaltres que sabem que Franco és una persona noble i de profundes credències catòlices, creiem que no deixarà aquestes sigues succedint. Ho dic perquè sempre s'explica com una gran protesta, però una protesta que van dir que Franco era un personatge fantàstic, que també dius, bueno, cuidado, amb la protesta que es produeix aquest moment. Què passa amb aquest monument al meu pare? El monument està bé, no en vull entrar. Entrem unica de més. Aquestes sigues reproduint alguns problemes d'una memòria que centra massa amb el tema victimari, purament victimari descontextualitzat de per què es produeix aquesta atxiva que es produeix aquest atac. El Jordi Guisser, si era avui o primer dia, va construir una espècie de memòria melancòlica del que va ser la primera de dècada del mil·lèni i en aquella època el combat memorial era fortíssim, i com que tinc la mateixa edat que el Jordi Guisser, crec que quan es fan grans construïm una espècie d'èpica de la nostra juventut i tampoc no les coses, ni aquella època de poc, no en tenen potents, i no són tant desmaneixadores, ni molt menys. Ara, ho dic perquè jo recordava mateix d'això, que jo aquella època em tocava fer... No me'n recordo per què, però em va tocar revisar tots els patidens del memorial democràtic dels monuments que feien els ajuntaments. La Generalitat de Catalunya, és la realitat de que la memòria republicana era una memòria doblement clandestinitzada. La memòria republicana havia estat clandestinitzada per 40 anys de dictadura i clandestinitzada no per una democràcia, que, A, no la reconeixia, com a referent de la pròpia democràcia, B, aquí, a persona, això molt menys, evidentment, però a conjunt de l'Estat, B, seguíem mantenint els espais públics que eren part dels referents de la memòria del franquisme. En plena democràcia seguíem mantenint en els referents. B, llavors la Generalitat de Catalunya de diners per als ajuntaments, de dir, escolta, feu monuments per conmemorar les víctimes de la República, perquè ningú conmemora les víctimes de la República. I a mi em va tocar revisar aquests, per veure com s'havia complert, i era bastant curiós, jo vaig quedar al·lucinat, perquè hi ha molts ajuntaments de Catalunya que començaven proposant a la Generalitat per veure els diners, un monument de memòria de les víctimes de la República. El cap de 3 o 4 mesos aquest monument canviava l'espadian a la memòria de totes les víctimes de la guerra, que dius, està bé, però la línia era pels de la República, que no els recono ningú. Però el cap de 4 mesos ja aneu a totes les víctimes de la guerra, es convertia en un monument per la Pau, que està molt bé. Evidentment l'objectiu final és un monument per la Pau. Dius, però aquí hi ha un procés que passa tal. Ha passat tal que bàsicament l'Ajuntament i la Pau. I la Pau hi estem tots d'acord? I ja està, però la Pau també la sabrà Franco. 25 anys de part de Franco. Al final també dius, la Pau, però aquí ha passat coses. I alguna manera s'ha d'explicar això. En aquest sentit, la memòria dels bombardejos, que és la memòria, clarament, jo crec, de més per l'impacte que té. Pel fet de que iudé el contel i tenia raó amb això, i els bombardejos no distingeixen un cop estirant les bombes. O sigui, pot morir una persona republicana o pot morir un feixista. De fet, dels grans bombardejos d'aquest period, les imatges, per exemple, la hosti Santelles, dels bombardejos de Lleida, no sé si teniu la imatge, no l'he portat, que és l'imatge d'una dona que està amb la seva humanitat terra, aquests bombardejos crec que són de la dejeón còndor, no de la viatjona legionària, aquesta terra, i amor, precisament per una bomba, producte dels aliats de Franco. Això, en aquest sentit, és veritat, i, per tant, és una memòria que permet, més fàcilment, construir aquestes memòries simètriques, no entrar en confrits, és la idea de les víctimes exeroses. Si veiem el monument, el monument acaba tenint una placa que diu, les persones mortes en els bombardejos feixistes, aquí és fàcil dir feixistes, perquè són italians. No, aquí són feixistes, ja està. Frenquís, feixistes, feixistes, no, no m'hi haurem d'entrar perquè és més fàcil, és una memòria que genera una certa facilitat des d'aquí, en aquest sentit, de la guerra civil persona i a tots els pobles i víctimes d'altres guerres. Està bé, no hi ha entrosistà, millor o pitjor. El que passa és que jo crec que no supera la necessitat de la contextualització de per què es van produir aquests bombardejos, que aquelles víctimes, de quina societat formaven part, què feia aquella societat? Perquè el problema de la memòria victimària és que està bé, i acabo molt ràpid, acabo molt ràpid, perdoneu. La memòria victimària està bé en el moment del reconeixement del dolor. En aquest sentit està bé. Però el problema és que, quan converteixes al subjecte, que és la persona que ha patit, en un objecte pur de dolor, l'estàs condendant dos vegades. I per la no reconeixement de qui era aquella persona, més enllà d'aquell dolor, és potser que quan es produeix les polítiques de recuperació memorial i els grans a la declaració de l'Iceu, per exemple, hi diu que nosaltres som les víctimes del franquisme. Per tant, els lluitadors de la llibertat. És a dir, es relaciona en aquest sentit una memòria directa de la repressió de la memòria de la resistència i de la lluita per la llibertat. No és una memòria separada d'això. Per anar més ràpid, és curiós perquè... Això que veureu ara, que gràcies al Ricard Conesa per m'ha passat el vídeo, aquest era el monument original que s'havia de posar, la Gran Via. La Gran Via no s'havia de posar aquest cos d'encena de abans, sinó que s'havia de posar aquest, que era obra de Francesc Abat, i que de fet la comissió de l'Ajuntament que havia de decidir sobre la obra va decidir que havia de ser aquesta. Aquesta, no la que es va posar finalment. Els motius per què no es va posar aquesta? I es va posar finalment l'altre. Jo crec que això, si ho vol explicar el Ricard Conesa, ja ho explicaràs. Per què hi ha una comissió de l'Ajuntament que fan un encàrrec i decideix una cosa, i acaba de passar just una altra. És una cosa d'aquella que no hauria de veure què ha passat aquí. Aquest monument que era el de Francesc Abat era un monument dedicat a les víctimes als bombardejos que vocava un refugi. Que lligava la memòria dels bombardejos a la memòria dels refugis. De fet, connectava directament aquella expressió de la guerra total amb la resistència a aquella mateixa guerra total. I aquí és la importància de la memòria dels refugis. A diferència dels espais dels bombardejos, que són un record, són espais de record, del calcón que va passar en el passat, els espais dels refugis no formen part del passat. Estan en el nostre present, caminant cada dia damunt d'aquests espais. És veritat que també a diferència dels espais dels bombardejos que poden ser púlits, qualsevol de nosaltres per anar a la plaça sanferidinària, molts dels espais dels refugis no hi podem accedir. Són espais que moltes vegades la ciutadania no coneix en tota la seva col·locitat i en tota la seva dimensió. De fet, gran part del que nosaltres ara podem accedir als espais dels refugis és una decisió activa de la ciutadania. És una decisió activa d'activistes, de memorialistes, d'associacions de veïns. És una decisió proactiva d'alluita per obrir aquests refugis i d'ajuntaments que patiran endavant obert. És a dir, ha sigut una decisió plenament activa. I aquests, els refugis, ens parlen primer. I aquí ara acabaré, ara sí que acabo. Les víctimes no ho forem perquè sí. No és perquè sí que Barcelona i Catalunya tenen la candidata de bombardejos que patiran. El cas de Barcelona és evident i és molt evident quan mires els discursos de Mussolini, el centre de Barcelona, Mussolini fa un discurs brutal, públicament, absolutament orgullós, de dir que no passaríem i hem passat i els hem massacrat i els hem... I és un orgull del feixisme italià haver massacrat Barcelona. I és un orgull del feixisme italià haver massacrat Barcelona, bàsicament perquè Barcelona havies demingut un dels grans simus de l'antifeixisme el 18 de juliol. El 18 de juliol de 1936 a Barcelona és dels primers llocs de tot l'estat on es parla el cop d'estat. I la visualització de flants i feixisme mundial de Barcelona, més enllà de l'experiència de la seva ciutadania, no més enllà, perquè es produeix per l'experiència de la seva ciutadania, és que el feixisme contava totes les seves batalles com a victòries. Allà on el feixisme s'havia intentat impusar, a Itàlia, a Alemanya, a Òstria, amb la dituda d'Alfos, allà on s'havia intentat impusar, sempre havia guanyat. La primera vegada que es para, un dels llocs de la primera vegada es para, és aquí. I això converteix Barcelona a un símbol de l'antifeixisme, és a dir, en termes globals. I president, per això, s'ha d'acabar amb aquest símbol. I president, per això, en Mussolini, hi ha un terès directe amb els bombardeus de Barcelona. Ei, firma els telegrames demanant els bombardeus. Barcelona és la principal ciutat s'ha dit abans de la reira guàrdia republicana. I és per tot això que és atacada, massimament, Barcelona. Ara bé, per entendre el que era aquella societat que es volia acabar amb ella, perquè, cert, les víctimes dels bombardeus són indiscriminats. Però el model de construcció de refugis és diferent segons els valors de la societat que estan implicats en aquesta construcció de refugis. El model de Barcelona és un model de construcció de refugis col·lectius, on la ciutadania decideix, bàsicament, salvar la vida dels seus concitabans. On la ciutadania decideix fer una gran obra col·lectiva amb ajuda de les institucions republicanes, però bàsicament per les seves pròpies esforces i per les seves pròpies mans. En aquest sentit, la memòria dels bombardeus és inseparable. La memòria dels refugis, i només la memòria dels refugis, ens permet superar les grans camps de manipulació memorial de 40 anys de dictadura. I ja deixem acabar, faig les quatre lliures i acabo, saps? No, és que em sap greu que... Que no em moria el ruït. Ja està, ja està. Sí, sí. Una última reflexió, i amb això acabo. Aquesta exposició, quan la podeu veure, i la col·lectiva del dia 30, també té un altre sentit, que jo crec. L'Anna i jo ho hem parlat molt, això. Nosaltres vam participar, jo mateix vaig com a ingerirària, i l'Anna va participar també en l'exposició de 2007, si no recordo malament, quan provien bombes, i el 2008, el refugi, quan el surts sol és el refugi. Són les dues exposicions. En aquell moment, aquestes exposicions tenen un impacte enorme, però jo diria que cada nou present no és que ens obligui, és que cada nou present ens farà... El passat canvia, també, el present. És a dir, no només el present explota el nostre passat i no podem entendre el present sense el nostre passat, sinó que allò que li preguntem al passat, allò que observem del passat, en cada nou present, allò que evoquem, memorialment, sobre el passat, canvia amb les circumstàncies del nostre propi present. És a dir, un procés dialèctic en aquest sentit. I en aquest sentit, jo crec que l'exposició que hem volgut fer es produeix, a diferència de l'exposició del 2007-2008, es produeix després de la gran crisi financera, es produeix després de la gran crisi de la pandèmia mundial i es produeix el moment en què Europa torna a haver-hi guerra. En aquest sentit, jo crec que la nostra baixa de refugi és aquesta altra vegada i la nostra mirada sobre refugi és aquesta altra vegada és una mirada que, fins i tot més enllà de la necessitat de reforçar la nostra memòria democràtica, canvia. I és una mirada que ens mostra com moltes vegades caminem sobre una ciutat que no coneixem, sobre un passat que està present sota els nostres peus, un passat que no veiem, que no se'ns fa evident, tot i que lluitem parell, que per qui sots recupera els refugis, i un passat que ens mostra que el nostre present és fràgil, que allò que considerem absolutament normal d'un dia per l'altre, pot canviar radicalment. D'un dia per l'altre, la ciutadania ha de construir refugis per salvar les vides. I jo crec que aquesta reflexió, l'exposició també voler, que dur l'endemà. És a dir, lluitar per la normalitat és efectivament una lluita, no és una acceptació del que hi ha. És una lluita que el refugi segueix mostrant com a principal llegat del model de resistència de Barcelona davant d'uns atacs absolutament faratges contra ella. Ja està, gràcies. Bona tarda a tots. Em sentiu bé? Sí? Crec que els que em coneixeu sabeu que avui per mi és un moment molt emocionant, és la primera vegada que compartiré en públic un treball d'anys, i, a més, ho faig amb dues persones, anava a dir una, però diré dues, que han influït poderosament en molts aspectes de la meva vida, però sobretot en la manera d'entendre la història i la memòria. Gràcies, aquí, a poc de la llum. Començo per la Carme Miró. La Carme em va dir una frase, no me la va dir, la vaig llegir en una roda de premsa. Ella va dir, els refugis antiaris de Barcelona són el patrimoni civil, el Xàbit, a Fajiria Cívic, més valuós dels ciutadans de Barcelona. Aquesta frase a la que li hem donat moltíssimes voltes ens ha ajudat, ens ha donat molta força en molts moments difícils. Tampoc seria la única que acaba posant la llavó d'aquest projecte. Fa 20 anys vaig conèixer el Xàbit i ho vaig fer quan ell feia un curs a la Casa Lizalde que es deia La Guerra Civil des de la perspectiva dels vençuts. Crec que també aquesta frase és una de les llavors d'aquest projecte que ara intentaré compartir amb claus que, en el fons, són una excusa perquè el que vull fer és compartir aquestes fotos amb vosaltres. Em moro de ganes i intentaré que també us emocioneu i com m'emociona a mi sentir el passat en aquests espais. La primera clau d'aquest treball, com molts dels que esteu aquí sabeu, neix fa 3 anys, aproximadament, amb la investigació de 400 dels 1.322 refugis inventariats a Barcelona i que acaba amb l'entrada a 40 refugis. Nosaltres no sabíem quan aconseguiríem quan vam començar. Jo, a 50, el Xavi pensava que no passaríem de 30, ens hem quedat en 40. Crec que, al final, és un molt bon número, però sobretot ens motivava a fer real amb la fotografia un patrimoni que és difús, que ha estat silenciat, que la majoria dels ciutadans no coneixen, no sabem on estan les seves entrades, trepitgem cada dia una ciutat foradada i quan compartim aquesta xifra, 1.322 refugis per tothom és absolutament sorprenent d'aquí el títol de l'exposició. Volem que aquesta acumulació d'imatges traslladi la potència d'aquesta xarxa que nosaltres ens emociona moltíssim i que hem intentat fotografiar-te-li com estan ara. No som fotografies amb l'enquí negre, ni hem mirat els colors, no hem transformat aquests espais, no els hem idealitzats, simplement hem treballat amb la llum, hem intentat tornar a ser d'una llum al subsol, una llum que recorda la temperatura de la incandescència, és aquesta llum càlida, que acaba inundant uns espais amb uns claroscurs i una aposta per la llum barroca que ens ha generat molts problemes per imprimir, però que esperem que sigui capaç també de traslladar aquesta emoció que tenen per nosaltres aquests espais que ens fan sentir el passat. Començo mostrant alguns accessos a refugis, també perquè aquestes portes obertes ens agraden molt i són un símbol de cada refugi que ha fotografiat la porta quan hi ha clau també, però això és molt complicat, només 3 conserven la clau, si hi ha molt, sí, crec que sí. Això és l'entrada al refugi de la Fàbrica Casas, és una foto que ens agrada especialment perquè connecta el sol i el subsol, el passat i el present, té aquesta clau penjant, què veieu? I ens parla de com espais que han tingut un significat històric, aquesta fàbrica era molt important, ara estan integrats en la vida domèstica i els seus propietaris no són conscients del patrimoni que tenen. Continuen més portes, això és l'accés, és una escala que el Xavi li agrada molt, és l'accés al refugi de la Junta de la Defensa Passiva de Catalunya. Nosaltres pensàvem que d'aquest refugi no quedava res perquè l'any 59, l'edifici del passeig de Gràcia, 117 avis que acollia les oficines de la Junta de la Defensa Passiva on treballava Ramon Pereira, ha sortit el seu nom alguna vegada en aquestes jornades, no m'aturaré a explicar qui era perquè llavors no marxaríem en tota la tarda. Allà ell mateix va construir un refugi on protegia la central del sistema d'alarmes antiaèries que avissaven dels bombardeig, va crear un refugi amb una factura constructiva excepcional, era molt gran, només es conserven dues cambres, aquesta és una de les escales d'accés, aquesta és l'altra, i ara us ensenyo l'accés a un refugi particular. Els refugis particulars són un àmbit de l'exposició, els refugis privats estan en cases de veïnes i de veïns que literalment ens han obert les portes de casa seva per entrar-hi, això està també un procés de confiança de gent que ha cregut en el projecte i que s'ha apuntat a mostrar aquests espais que durant molts anys han estat silenciats i que continuen sent espais de l'àmbit domèstic. Ara connecto amb una idea que el Xavi ha iniciat al final de la seva xerrada, aquesta memòria de la resistència. Segur que tots sabeu que són els llocs de memòria, no cal que en aquest context jo m'aturi explicar què són, però realment en 1322 hem volgut construir aquesta cartografia, aquesta topografia de llocs de memòria de la resistència. A mi m'emociona especialment aquest concepte, també perquè topar-me de cara amb aquests espais és una de les experiències que, com a fotògrafa, em sembla més transformadores i perquè aquests espais, us poso una imatge, aquest és el Refugi i la Junta de la Defensa Passiva, aquests espais tenen una especial rellevància. Jo els collit 4, és tot un àmbit dins de l'exposició, ja ho veureu, aquest és la central de comandament per la protecció de tota la població catalana en cas d'atacaèri, marítim o aeroquímic, o si, o aeroquímic, connectat amb el servei de guaites de l'exèrcit de l'est, disposava d'aquesta moderna centraleta que es protegia en aquest espai. Aquest túnel trobareu moltes fotos amb aquesta mirada dins de l'exposició, aquest túnel, sembla un túnel de fugida, realment, és el refugi d'un centre de formació militar de l'escola popular de guerra ubicada sota la escola Pia de Serrià. L'altre dia hi tornavem i uns professors al bar estaven emocionats perquè no sabien que tenien un refugi a l'escola. Jo vaig descobrir aquell refugi perquè la meva filla va anar a jugar a bàsquet i jo estava avorrida, estava llegint la història i vaig veure que tenia un refugi catalogat i vaig parlar amb una persona que a partir d'una porta de les cuines em va portar aquí i em va dir segurament és aquest el refugi. A Catalunya en aquell moment també s'estava bastint una indústria de guerra que té del refugi anterior. S'estava configurant a partir de la Comissió d'Indústries de Guerra tot una estructura per la fabricació armament per nodrir l'exèrcit republicà. Aquí podeu veure el refugi de la Fàbrica 14 està sota l'escola de Salesians de Serrià. Està inundat i a mi em sembla un espai realment increïble. No sé si he posat més fotos d'aquest espai exacte. Vam trobar una pinta absolutament desintegrada que no n'hi vam tocar. Aquí tenia el refugi que està sota la Palau de la Generalitat, la plaça Garriga i Vax. Aquest refugi que es reobra gràcies a l'ajuda de Josep Maria Contel que conservava documentació d'aquest refugi essencial que fins al 2016 no es va reobrir. Nosaltres hi vam entrar, el vam fotografiar. No sé si tinc més imatges. D'aquí ja està. Amb aquests quatre espais us podeu fer una idea de què vol dir aquest intent de construir la memòria de la resistència a la central de comandament per la protecció de tota la població catalana, un centre de formació militar, un exemple d'industria bélica i un refugi institucional que volia mantenir aquesta vida política i institucional sota les bombes tan complicades i tan fràgil. Comparteixo ara una imatge descartada de tot aquest procés però jo crec que ajuda a explicar com neix la Lourdes, que no sé on és, allà. Lourdes és la editora d'aquestes fotos i sense ella aquest procés ha estat absolutament impossible. Aquesta és la llavor, aquesta és la imatge que havia al meu cap quan comencem aquest projecte. Quan jo passejava per Barcelona, quan descobreixo els refugis, jo no soc catalana, soc de Sevilla i mirava aquest patrimoni absolutament encantada i no podia entendre que la gent d'aquí no el tingués absolutament catalogat, protegit, conegut i trepitjat. I d'aquesta sensació de trepitjar una ciutat foradada vaig començar a fer aquest muntatge sol i subsol. Aquí podeu veure el Passatge Simó. Té una llengua de formigó que ara està esfiltre a partir de les obres d'una edifici contigo, a sobre teniu el Passatge Simó i la Sagrada Família, que sembla una mena d'offni flotant. És una imatge molt estranya, no és gens confortable, però les vam treballar, comparteixo altres escenes de sol i subsol. Aquest és el refugi de la plaça Tatuán. Ajuda amb l'Urdes, Carretto Ledo. Aquest és el refugi del Carretto Ledo. És el refugi que veieu. És un refugi també, hem oferat de formigó, espectacular. És el cartell de l'exposició. Aquí podeu veure el refugi de Juan Negrín. El que té a sobre és un edifici que va substituir la finca sedida per la família Roviralta, on ell va viure quan la capital d'Espanya estava a Barcelona. I aquesta finca meravellosa que es va construir a aquest edifici, és que a l'esparc que trobeu al carrer Soreolàlia d'Anficio, a sota està aquest refugi de Juan Negrín. Maturaré un moment a parlar de la llum, no massa temps, perquè porto dos anys parlant de moltes de les persones que esteu aquí sobre la llum, i segurament esteu una mica cansats. Com us deia, hem intentat tornar a centrar una llum al subsol, trobar aquesta temperatura de la llum, ha estat tot un repte. Hem apostat per una llum barroca per generar aquests volums amb una llum molt definida, molt dura, que no sempre és confortable, però aquest negre, aquesta vinyeta que envolta totes les imatges per a nosaltres és fonamental. Comparteixo un parell on crec que la llum té una importància capital. Aquesta és l'entrada del refugi de la Lira de Sant Andreu. És un refugi que es pot visitar. La societat esportiva, cultural, la Lira de Sant Andreu te l'ensenya i té una mena de taquilla inversa, després pots donar la quantitat que vulguis. A mi em van demanar dos euros, però com que m'hi vaig estar a mitja hora, vaig donar 20 euros perquè em sentia culpable. Aquest és el refugi que heu vist abans de Juan Negrín, on també la llum té un... aquest concepte de pintar i un barroca és especialment evident. Faré un repàs molt ràpid pels 5 àmbits que tindrà l'exposició. Aquest volum de 40 refugis els hem dividit en 5 àmbits. El primer, el més gran, 18 refugis de salt del refugi comunitari, el model Barcelona, que parlàvem Ramon Pereira i la seva compareixença a Londres quan deixa Barcelona i arriba fins allà i explica el model de defensa passiva de la capital catalana, acaba sent batejat aquest model com a model Barcelona. Aquest model Barcelona era un refugi comunitari construït al subsol. Això avui ens pot semblar una obvietat en aquell moment el debat sobre la defensa passiva, les portes d'una guerra mundial, l'any 38 i 39 va ser molt intens i ell va contribuir amb aquesta experiència catalana que no es va traduir en una xarxa de protecció comunitària a Londres, com hem explicat més d'una vegada. En aquest refugi, el Carre València es veu perfectament que és això, veieu uns grafits a la paret, ve baixa 3, 7, 2, 4 primera, això indica que la família que viu el Carre València 372, 4 primera, s'obicarà en aquell espai. Té dret a ocupar aquell espai. Això ajuda al regroupament al subsol i també indica l'espai que té dret a ocupar cada família. El segon àmbit de l'exposició és el refugi privat. Aquí veieu l'escala d'accés a un refugi privat de la Diagonal. Les escales, com sabeu, els accessos han centrat moltes fotografies d'aquesta mostra. La Fabricadam, l'antiga Fabricadam, que segurament tots coneixeu, Carre Rosselló, té a sota un refugi espectacular d'unes dimensions molt grans i amb diferents nivells comparteixo també aquesta imatge al mateix refugi que està allà, no? I anem al quart àmbit, que seria aquí. El tercer, perdó. El tercer, el de les fàbriques. El quart és el de institucionalitat i vida. Aquest intent de mantenir la vida institucional al subsol. Aquest és el refugi de l'antic consolat de la Unió Soviètica Barcelona, situat a la vinguda del Tibidabo, a la Torre del doctor Andreu. Absolutament espectacular. I crec que alguns des que estem aquí l'hem visitat, trobareu moltes fotos d'aquest refugi a l'exposició. I per últim, l'últim àmbit és un àmbit una mica arriscat a nivell de documentació d'espais. Només hem pogut documentar 3 espais i fotografiar-los, que és el de 6 espais emprats com a refugis. No tots els refugis, no tots els llocs de refugi són construïts expressament i alguns espais, sobretot a l'inici de la guerra, que es fan servir per suposar les estacions de metro durant tota la guerra. Aquesta és la de Correos, està sota l'efici de Correos. La cantonada del passeig Colom envia a la Yetana. M'ha accedit la matinada i aquí trobareu fotos d'aquest espai. Hem compartit els 5 àmbits de l'exposició i, a moda de Píleg, intento també connectar amb una idea que introduïa el Xavi, que és aquest intent que hem tingut amb el projecte de retratar un patrimoni en el present. És una de les línies més importants d'aquesta investigació i d'aquest procés de fotografia. Us mostraré 3 espais que connecten en horizontal i en vertical el passat i el present, el sol i el subsol. Aquesta és la que parlàvem abans, la que comentàvem del refugi del passat Chersimó, amb una llengua de formigó. Ens recorda aquella època del desarrollisme a la ciutat, aquella construcció desaforada, aquesta transformació al final de la ciutat i la superfície està vida i acaba afectant el subsol. Connecta, com us deia, el sol i el subsol però també el passat i el present. Veieu aquesta volta catalana, aquest maó que recorda la construcció del refugi amb aquesta imatge moderna del formigó. Llibreria, l'aniexplicable, barri de Sants és un espai meravellós. Us recomano que us acusteu tant per les activitats que tenen, com pels llibres, com les converses amb les llibreteres, són excepcionals. Presentarem el llibre que farem d'aquesta exposició allà. Ens parla dels nous usos dels refugis. Aquesta llibreria ha fet servir el seu refugi, era un refugi comunitari, ara només té accés per aquesta porta que veieu per fer presentacions i està molt, molt viu aquest espai. I per últim la foto d'un arrel a Camp Peguera la natura ha intervingut en aquests espais i aquest és un dels símbols. Hi ha moltes arrels als refugis. Aquesta fotografia és del pàrquing per on s'accedeix el refugi que abans compartia el Llucent Maria Contel el que queda al refugi de la plaça Revolució. És una altra de les fotografies que connecta aquest passat i el present. Molt, molt ràpidament intentarem usar-vos imatges detalls de què era la quotidianitat sota les bombes. És un dels altres objectius d'aquest procés de fotografia. Els objectes que hem trobat i que ens parlen de com es vivien aquestes hores dels refugis. Aquest és un mirall al refugi de la plaça Tituant. Hi ha unes en un moment de subalimentació. Aquestes hi ha unes molt buscades. Trobareu objectes que s'han pogut recuperar en excavacions arqueològiques a l'exposició. S'exposaran per primera vegada. Una sopera fosa amb alciment covells per la construcció dels refugis. Hi ha molts elements que recorden pics, pales aquesta construcció. Maons del refugi 307 i elements del sistema elèctric del refugi que era fonamental a lladors i bombetes. Aquesta és una ampolla d'aigua de carabanya que era un remei depuratiu a l'època molt, molt, molt popular. El vam trobar al refugi Bernat Metge i per no quedar-me amb aquesta foto final aquesta és la imatge del cartell de l'exposició que podreu veure a partir del 30 de març i fins al 31 de juliol a les galeries 3 i 4 de la Model i res més si voleu comentar alguna cosa