 Колеги, вітаю. Дякую всім, хто сьогодні на третій день зібрався в цьому залі. У мене, насправді, складне завдання, оскільки моя місія презентувати Міністерство культури України і презентувати ті напрямки роботи Міністерства культури України і мені запропонували тайм 20 хвилин. Я подумала, що все одно всього розказати я не зможу. Щось залишиться за кадром. Тому я спробую структурувати свою розповідь, піти за цією ж методологію, за якоюсь, шли і відбувалися решта панелей. Якщо ви зауважили тема цієї конференції, це людські ресурси. Це креативний сектор і люди. І, насправді, мені дуже подобилося, що всі модераторки і всі спікери робили акцент саме на людському вимірі культури. Оце теплота людського тіла, це те, що є сьогодні найдорожчим і те, що потрібно зберігати в першу чергу. Тому перша частина мого виступу це, насправді, коротко про міністерство культури. Міністерство культури – це теж інституція, інституція культури. Нас – 186. Я учолюю директорат, який називається директорат культури і мистецтв. Нас – 16, в моїй команді – 16 людей. Зона нашої відповідальності – це мистецтво, креативні індустрії і мистецька освіта. Всієї України. Тобто, ці 16 людей – це команда, яка, власне, опікується цим. Плюс, так само ви знаєте, що є безпосередні керівництво національними колективами і національними закладами культури, це обов'язок нікуди не зникає. Відповідно, інші директорати, в тому числі директорат культурної спадщини, до якого були інвективи і зауваження, що до того, що не впоралися, не змогли, він кількісно не більший. Тобто, чому мені важливо на цьому наголосити і оця розвіртуалізація цієї влади, тобто, це їх міфічне міністерство, яке нібито має бути впливовим, вагомим, має обеспечувати і оберігати. Насправді, це ті ж люди, люди, які загрожені, люди, які в стресі. Більше того, вчора прозвучало особисто для мене дуже важливе формулювання Анастасія Платонова про це згадувала про інституційну сталість і про інституційну пам'ять. На жаль, на привеликий жаль, міністерство культури не зберігає цю інституційну пам'ять, інституційну сталість. Тобто, я можу зацитувати, дякую за цю можливість. І це, насправді, теж одна з тих проблем, яка так само екстраполюється далі на все те, що відбувається. Власне, далі друга частина моєї презентації це оцей Zoom-Out, на фоні того Zoom-in, який був зараз. Тут зібрані величезні цифри. Але, насправді, я завжди коли говорю, я завжди підкреслюю, що культура – це територія іншої математики. Тут один буває рівним 100 тисячі, тобто, одиниця не менше 100. Тобто, це абсолютно інша історія і калькуляція. Тобто, коли ми говоримо, що в Україні біля 34 тисяч культурних інституцій, які підтримує держава, власне, ця цифра скоро буде оприлюднена, вже готовий, майже готовий, цей регістр культурних інституцій. Він буде доступний громадськості. І ми нарешті побачимо ці цифри, з якими ми оперуємо. Цифра 5000 незалежного сектору – це я її намалювала. Я її намалювала у той спосіб, що в українського культурного фонду 6500 унікальних заявників за 4 роки. Відповідно, більшість із заявників – це незалежний сектор. Власне, ця цифра виведена абсолютно через діяльність фонду і того, що приявнюється через фонд. Насправді, ви знаєте, що з незалежним сектором є величезні проблеми. Він в тіні, і він в тіні, навіть з точки зору, просто окреслити його межі, зрозуміти, якими обсягами ми маємо. Я думаю, він набагато більше. Тобто ці 5 тисяч – це абсолютно умовні цифри. Далі ви бачите цифри по власне закладам культури конкретним. І цей слайт, він про те, що нас тримало останні три роки, тому що українська культура потрапила, мабуть, найвигіднішу комбінацію. Ми з локдауну перейшли в бек-аут. Ми пережили ковід, ми пережили всі ті турбулентності, які були пов'язані з неможливістю провадити діяльність повноцінно. І так само були і загрози життю, і так само були втратив в культурному секторі через ковід. І власне, далі почалася повна масштабна війна, і насправді ці проблеми, вони масштабувалися, і всі ті ж загрози, всі ті ж виклики, вони залишилися. Але за рахунок того, що з 2018 року, а насправді теж набагато раніше нас був культурний злет, це відбувається після 2014 року. Культура починає себе поводити по-іншому, і це заслуга багатьох-багатьох, в тому числі громадського сектору, який піднявся, і насправді дуже помітніть проекти, події, інституції, які виникають саме в громадському секторі. Саме це дало змогу нам зараз вийти в ось такі цифри. Це те, що відбуваються станом на зараз. Тобто, станом на зараз в нас втрачено інституційно, ось власне, інфраструктурно, три відсотки. Це переважно клуби, це переважно бібліотеки. Це те, що знаходиться на сході і на півдні України, там, де ведуться активні бойові дії. І тут я хочу підкреслити, що культура робить свій внесок, неоцінений в тому, що культурна інфраструктура також воює на цій війні. Я думаю, ви знаєте, що локації обирають нежитлові будинки. Відповідно, які будинки, це власна культурна інфраструктура. Але це, я собі це пояснюю, що це теж внесок, це теж потрібно для перемоги, тому власне питання, як далі ми будемо відбудовувати і що ми будемо відбудовувати. Десять відсотків, це близько 20 тисяч креативних людей, які виїхали з України, або зараз перебувають в армії. Ці цифри дуже приблизні. Вони зроблені за рахунок анкетування, які проводив український культурний фонд, за рахунок того дослідження, які проводили колеги з культурної платформи. Тобто це, насправді, спроба щось масштабувати з розумінням того, що ми не можемо почути всіх. І це, насправді, теж одна з найбільших проблем. Я говорила про неї, я її озвучувала, але ми розуміємо, коли ми говоримо, що переможці пишуть історію, ми розуміємо, що ми сьогодні презентуємо історії успіху. Ми презентуємо тих, хто вижив, тих, хто залишився, тих, хто зміг себе обеспечити. Можу вам сказати, що на регіональному і на локальному рівні ситуація більш ніж загрозлива. Тобто той рівень, до якого важко дійти, простягнути руку і допомогти, і фідбеків з того рівня ми не знаємо. Але за жовтим місяць звільнилося 5 керівників обласних управлінь культури. Це сигнал того, що регіони не витримують. Це сигнал того, що на цьому рівні починається дестабілізація системи. І відповідно з центрального рівня ми втрачаємо механізми власне керування взаємодії і опускання на рівень вниз. Тобто ми всі розуміємо, що держава не може фізично бути поруч з кожним. Тобто у держави є інші державні органи і ця система вона формується. І ця система з середньої ланки починає руйнуватися. Це завжди загрозливо і небезпечно. Більше того, ми чудово розуміємо, що ці кадри вони так само є унікальними, тому що вони є носіями знань, умінь і знову ж таки розуміння локальних ситуацій, як і що відбувається на рівні регіонів. Власне, далі рухаємося далі. Це приблизні цифри. Це те, що ми стратегували в міністерстві. Це те, що ми закладали один з, насправді, катастрофічних сценарій. Ми говорили про падіння економіки на рівні 50%. І ми приблизно говорили про цифри, які не дотримує культура. Вона їх не дотримує на розвиток, але, на жаль, сьогодні ми ще говоримо ось про ці цифри, втрат, які завдають тих збитків, які завдає російська армія Україні. Тобто ми їх маємо теж калькулювати і враховувати. 29 листопада два дні тому міністр культури Олександр Ткаченко був запрошеним спікером на Раду міністрів культури Європи. І міністерство культури України звернулося до колег, до міністерств культури Європейських країн з закликом виділити один відсоток від бюджета на культуру свого для України. Зрозуміло, що ми не розраховуємо на сто відсоткову підтримку, але це один з інструментів, який, на нашу думку, дозволить пережити 23 рік. 23 рік, який буде дуже складним і знову ж таки всі ризики пов'язані з війною, яка триває із браком ресурсів, вони, я думаю, позначаться на культурних інституціях і на культурному секторі в 2023 році. Ось ці потреби сформулювані в мільярдах євро це на реконструкцію зруйновеної культурної спадщини і зруйновеної інфраструктури і відповідно ті інструменти, які були пропонувати держава для донорів, які можуть заходити і, ви знаєте, створено United 24 це єдина платформа, яка зараз опікується армією і медициною, але так само на цій платформі є можливість донатити на культуру, на конкретні культурні інституції, які, власне, зазнали руйнувань внаслідок війни. Так само до цієї мережі буде обов'язково підключено український культурний фонд, як інструмент конкурсного розподілення коштів. І, що найважливіше, ось, власне, Ілля презентував прекрасну ініціативу, о таких ініціатив, я знаю, чотири. По різних секторах, з різним успіхом людей, які створили приватні фонди і почали через колег їх наповнювати, роздавати гроші підтримуючі сектори, насправді, це те, що не змогла зробити держава. Тобто громадський сектор знову підстрахував державу. Тому що, як правильно сказав Ілля, ми швидкі, ми гночки, і ми можемо робити це ось просто тут і зараз. Ви знаєте, що держава якраз програє завжди в швидкості будь чого. Тобто кожний документ має бути затверджений на затвердження будь-якого порядку використання коштів, потрібно мінімум півроку не може бути швидкою. Але якщо держава завдяки тому, що громадський сектор, ось зараз перекрив цей 22-й рік, ми дуже сподіваємося, що в 23-му році держава вийде, власне, теж на активну підтримку. І власне, це про сенергію і про взаємодію, як держава може розраховувати на підтримку громадського сектора. І власне, до теми нашої конференції я виписала ті теми, які хвилюють мене, як людину, хвилюють мене, як мистецтво знави цю, хвилюють мене, як директорку-директорату. Це те, як на мене про що ми будемо говорити, сперечатися, думати і думати, як виходити з цих ситуацій. Перша проблема так, це життістійкість людей-інституції. Ви за два дні чули ці розмови і в куларах ми так само про це розмовляли, директорка музею, яка може виїхати чи не може вивести колекцію, тобто, кого рятувати людей чи колекцію. Все важливість, що інституція чи команда і власне, чим ми міриємо інституцію. Це насправді ті питання, які будуть виникати після перемоги. Ми будемо до них повертатися, будемо говорити, ось тут головне не забути про те, що як на мене індивідуальний вибір або індивідуальню обставину і важливість життя кожною людиною мають переважити те, що ми називаємо громадянським обов'язком. Мистецька освіта, оскільки Алефтіна згадала про це, це дійсно величезна проблема, це було проблемою довійної, сьогодні мистецька освіта. На жаль, дуже в тяжкому стані я не буду дуже глибоко занурюватися в подробиці, але ми всі розуміємо, що мистецька освіта – це принцип майстерень, то це передання досвіду з руки. Це те, що сьогодні зруйновано, ці зв'язки зруйновані. Онлайн, він почасти це намагається компенсувати, але візуального, аудіального, перформативного сектору освіта онлайн – це не освіта, вибачте, але це дуже-дуже важко працювати в такому форматі, хоча, звісно, всі вузи працюють. На жаль, харківські вузи не змогли розпочати освіту офлайн взагалі. Вони займаються тільки онлайн. Відповідно, це теж певний виклик, і питання до того, як з одного боку не втратити ці інституції, з іншого боку зберегти якість мистецької освіти. Відтік місків, відтік професійних кадрів. Серйозна проблема говорити про яку можна з кількох сторін, насправді можна про це говорити як про негативне явище для України. Тому що конкуренція на заході вищі, тобто західний ринок праці пропонує вищій рівень конкуренції відповідно їдуть фахівці більш кваліфіковані. Залишаються менш кваліфіковані в Україні, в чому ми бачимо загрозу в тому, що Україна буде зникровлена. З іншого боку за ці 9 місяців Україна ніколи немала таку кількість зарубіжних міжнародних проєктів, копродукцій співпраці і міжнастатуційної і на індивідуальному рівні. Тобто з одного боку втрата кадрів позначилася на тому, що Україна сьогодні дуже широко представлена. Не буду зупинятися на подіях. Ви їх всі знаєте. Насправді і найбільша виставка Іваниційська біоналія в цьому році була присутності України. Тобто це говорить про потужність, можливість і так далі. Тобто, як на мене, ось у тими відті кадрів є два ось такі аспекти, можливо, їх більше. Наступна тема це до окуповані території і це величезна проблема з точки зору у який спосіб ми туди повернемося і ми всі розуміємо, що це має бути у фокусі і це має бути окреба програма цьому присвячена. Нажаль, Росія, яка заходити на будь-яку територію, вона залишає просто випелену землю. Тобто те, що відбувається на де окуповані території це з одного боку руйнування а з іншого боку це оцей депресивний і страшний світ російської культури. Тому що проводилося зумбування, відключалися українські канали, ставилися українські фільми, один з цих фільмів на приклад, Санци Пьок, який знятий спеціально про ДНР. Він так само був з списку, то це зумбування, показ і так далі. У який спосіб Україна має повернутися і не просто повернутися, а виявити надзвичайну відповідальність і опіку. І це теж величезний виклик для тих культурних інституцій, які ми розуміємо зникровлені, але так само їм потрібно підтримувати колег на де окупованих територіях. Наступна тема ще більш складна це колаборація і іміграція. Я думаю, ні для кого не секрет, що ми будемо це розділені теми, це не одна і теж саме, але насправді думка в чому. Ніби інтуєтивно все зрозуміло, що до колаборантів є визначення і є певні маркери, за якими це визначати. Але насправді питання власне теж до мистецької спільноти, як на мене ця тема має бути проговорена і зафіксована з якимись я не знаю, цінністьними підходами. Тобто що вважати колаборацію і як сім бути. Іміграція так само сьогодні чомусь інколи сприймається через негативних негативну оптику, чомусь люди, які виїхали, теж вважаються втікачами. Більше того є проблема виїзду чоловіків за кордон. Ви знаєте, сьогодні це підтримуються власне міністерством культури і є спеціальні домовленості. Але питання повернення цих чоловіків за кордон. І ви і собі не повірите, ось буквально пози Чоро в Києві актори одного київського театру написали заяву про те, що директор перебуває за кордоном протизаконно і це власне є зрада Батьківщині. Тобто здавалось би тема така зрозуміло, інтитивно зрозуміло, але все одно є хейт в сторону людей, які виїхали і працюють, особливо чоловіків. І остання тема, яка мені теж дуже важлива і насправді тема, яка буде в фокусі, це ветерани. Ветерани, як медці і ветерани, як аудиторії. Це ті люди, які повернутся з війни, у яких буде інший досвід, які будуть хотіти іншого діалогу, які будуть хотіти говорити про те, що вони бачили, що вони пережили і власне, чи зможемо ми створити цей безпечний простір, власне, як в роботі так і для аудиторії, для того, щоб ветерани розуміли, що вони потрібні. Може одразу сказати, якщо у когось є ідея колаборації, міністерство ветеранів так само відкрито, тобто ми будемо співпрацювати міністерство культури, буде співпрацювати з міністерством ветеранів і будемо думати у який спосіб, власне, розвивати цю співпрацю для того, щоб відбувалася інтеграція і знову ж таки. Цей новий досвід я впевнена, він так само змінить, власне, візію. Я завершую, тому що вже в мене закінчується час, вже закінчився. Я наостанок хочу сказати, це дуже коротка презентація з дуже короткими тезами і спробую вписатися в тему конференції, але, насправді хочу завершити такою картинкою віддаючи ж Данину нашим хозяєвам Польщі, яка гостина приймає ще одну конференцію 1967 рік Тедеошкантор панорамний морський хепінінг і там одна зі сцен цього хепінінгу, це Тедеошкантор у фраку Дерегує морем. Насправді мені здається, що оця Дерегування морем це управлінські стосунки міністерства, яке нібито управляє культури і власне ось цієї стихії якої є ця культура. І з одного боку зрозуміло, що в цій сцені є величезна іронія, але з іншого боку що я бачу у цій метафорі, я бачу синхронізацію. І, насправді, з одного боку ці дві системи, які одна від Одної не залежать, але при правильні синхронізації і при тому, що ми можемо взаємодіяти, ми можемо бути взаємно корисними знову ж таки заходити в продуктивні колаборації власне оця Дерегування стихією або, власне, наближення до стихії якої є культура. Мені здається, це єдиний, можливий в моєму уявлені спосіб взаємодії власне міністерства і культурної сфери. Дякую за увагу, якщо є питання. Прошу.