 Viidesluku. Rautatie. Tämä on LibriVox-äänite. Kaikki LibriVox-äänitteet ovat julkista omaisuutta. Lisätietoja saadaksesi tai ilmoittautuaksesi vapaaehtoiseksi menee osoitteeseen LibriVox.org. Lukiana tuija-aalto. Rautatie. Juhani Aho. Viidesluku. Mutta sitten alkoi talvesta kehitä kevät. Päivänpaiste painoi painamistaan hankia ja nietoksia yhä matalammiksi maan tasalle. Mäkipaikoissa alkoi lumenalta vettävalaa. Valoi valamistaan kunnes yönkylmäsen juoksuunsa hyyti ja taas toisen päivän lämmin sen hyyteen alemmaksi siirsi. Viimein ei hyytä nyt ollenkaan. Loristen laski sulaa vesi yhänsä päivänsä rinteitä pitkin. Riippaisi kerrassaan kaikki hanget ja nietokset pellolta ja aitovarsilta alas alankoihin ja notkomailet, joissa lahnan kukkia sitten sadoittain sikisi puronvarsille ja tuore kesänurmisiellä täällä viherteli. Poissuli talvi korventaustan mökinkin ympäriltä. Vetenä tippui lumi vähitellen piirtin katolta alas, pälviä kohosi seinäviärille päivän puolelle huoneita, pälviä tuli pihoille ja pellolta alkoi näkyä rukiin lajho. Ja sitten olivat vähitellen ja kenenkään huomaamatta jokohta paljaina kaikki maat. Halkopinojen kupela lastukon alla vain vielä jäätikö vähän kylmyyttä huokui. Mutta kun matti siivosi lastut pois ja otti pikan ja lohko eli jäätikön pieniksi palasiksi ja heitteliinä pitkin pihamaata, niin kukisti kohta aurinko hajalleen heitety joukon. Ja koivurupesi piirtin perässä lehteä laittamaan ja pääskylensi kirkonkylästä päin ja suikasi tallin lakkaan ja niin oli tullut kesäkorventaustan mökin ulkopuolelle, päivän hellittämättä paistaessa. Ja niin oli tullut kesäsen seinien sisäpuolellekin. Sulamistaan oli sulannut mielien kankeus ja viimein ei sitä ollut ollenkaan. Hellittämättä oli päivä paistanut ikkunoista sisään vuoroinkustakin. Pitkiltä olivat ruvenneet tuntumaan talviset päivät, varsinkin pyhäiset päivät. Niitä oli mattikoettanut nukumalla loppuun kuluttaa ja liissa sanaa katsellen. Mutta eihän aina jaksanut nukkuakkaan, eikä aina sanaa katsella, ei varsinkaan kun aurinko yhä enemmän lattiaan lämmitti ja siitä koko huonetta kuumenti. Ei matti jaksanut hella torstaina koko päivää nukkua, iltapäivällähän penkiltä pitkältään kohosi, venytteli he, haukotteli, sanoi, hohoi, kylläpä on tätä nukkumistakin ja suunsa vähän nauruun veti. Liisa istui karsinallasin alla, kirjaa katsellen, messinkilasit nenällä. Sieltähän sankain ylikatseensa työnti, silmä oli mattia ja sanoi vähän lempeydellä, vähän moittivasti, no kyllä on. Vaan mitä pähäntä paljon muutakaan, sanoi matti, paiskasi käämeneensa polviavasten, ponnistautui vaivalloisesti seisoalleen, kurkottilasin päältä piipun ja kyhni sitä liedestä sytyttämään. Sitten hän nojautui sellin pankkoon, kädet takana, poltteli ja katselli iltapäivän päiväpaisteeseen. Kyllä kai, tuotamenoa jos pitää, on helluntainpyhinä paljaat maat. Ei tienä, virkkoi Liisa siihen ja pani kirjansa pois. Ei nyt pääse täältä korven keskeltä minnekään, metsätiet upottavat ja maantien mahtaa olla ihan paljaana. Ei niitä saata hevosilla ajaa, eikä kehtaa jalankaan porkata. Milloin hän pääsee kään? Silloin Liisa vähän aikaa mietti, arveli jokohan sanon ja sitten hän sen sanoi, jos olisi rautatie meidemmökyltä kirkonkylään niin ei kelirikko haittaisi. Sitä oli ruustennakin samaa leikillä arvellut, että kunnollisi rautatie niin ei kelirikko haittaisi. Eikä maattikaan sitä nyt valheeksi väittänyt. Ei hän ensin siihen mitään virkkanut. Katseli vain pitkän aikaa jonnekin yhteen paikkaan pihalle ja sitten vasta tokaisi. Joka myökin tarpeeksi pahansa semmoinen tulle. Hyvä on, ajatteli Liisa, mutta ei kuitenkaan sillä kertaa siitä asiasta sen enempää puhunut. Van kohta oli hän kuitenkin pannut pannun tuleleja, iltaista syödessään hän istuutui yhteen pöytään matin kanssa ja levitti voitaleivälleen. Eluntain lauantainapa juuri oli matti sytänyt viimeisen sulamatta jääneen jäätikön halkopinojenkupeelta. Liisa oli lämmittänyt saunnan. Yhdessä he olivat kylpäneet illastaneet ja kissan selkää silitelleet. Siitä olivat alkaneet tarinoida. Ilta ruskon vielä piirtin ikkunoita punatessa. Ensin tuli puhe suurista juhlopäivistä. Sitten Jumalan sanasta ja Jumalan sanan julistajista. Pappeista, hyvistä ja huonoista. Hyviä olivat matin mielestä oman pitäjänpapit, rovasti varsinkin. Hyviä olivat Liisastakin. Vaikka kyllähän oli kuullut, että läpinlahdenpapilla kuitenkin oli paremmat lahjat. Vai paremmat? Ei matti muistanut sitä kuuleensa. Vaan siihen sanoi Liisa, että paremmat, paremmat toki paljonkin. Ja paljonhan niillä läpinlahtelaisilla on muutakin hyvää. Mitä niillä sitten on muuta niin hyvää? No kaa kun niillä on ne rautatietiä kaikki. Niin, myönteli jo mattikin taas niin kuin vanhaa tuttua asiaa, josta ennen jo on ollut puhe. Ääneti siinä vähän aikaa istuttiin. Sitten sanoi matti, kun olisi kerran käydä kuulemassa sitä läpinlahden parempi lahjaista pappio. Niin käydäkö kuulemassa? Onhan sinne vähän pitkänlainen matka. Eihan se niin kovin pitkä. Pari penin kuulmaa meidän kirkolta. Milloinka sinne mentäisiin? Vaikka Juhannus pyhiksi. Entäs lehmä? Saisithan sinne sieltä valkeiskylältä hakea jonkun joutoakaan, tänne sitä siksi aikaa hoitamaan. Eiköhän liisalla ollut sitä asiaa vastaan sen enempää, jos kerran saisi jonkun kotimiehen ottaa, ettei lehmäraukka lypsemättä jäisi. Saisihan tuota kerran koettaa sitäkin, että käy vieraankin pitäjän pappia kuulemassa ennen kuin kuolee. Ainahan niitä oman pitäjän pappia saa kuulla. Ja jos tuosta jotain apua lähtisi syntiselle ihmiselle. Ja niin olivat Juhannuslauantaina Matti ja Liisa lähdessä Lapinlahden kirkolle parempi lahjaista pappia kuulemaan. Alahan mennä, kyllä minä tulen, huusi Liisa Mattille, kun Matti seisoi kartanulla ja odotti. Liisalla oli vielä jotain sanottavata, mitä liä ollut sille kotimiehelle, joka oli valkeiskylältä haettuna taloavartioimaan. Matti heitti Eväskontin selkäänsä ja lähti liikkeelle. Nousi jalkalautoja myöten piha-aidan yli, joka oli tehty aitanurkasta Pirtinurkkaan. Kulkipellon pienartta myöten ojanreunaa ja aitovartta, ja aitovarellakas voi hyvin hyötyvä vatukko. Veräjälle tultaan, josta niitylle mentiin katasti Matti taakseen. Jopa oli Liisakin tulossa, varasi juuri piha-aidan ylinoustessaan aidan seipäeseen. Kokosi sitten hameensa ja aikoitulla. Matti ei odottanut veräjällä, mutta Liisa sai hennet kiinni. Sitten kulkivat he molemmat niitty tietä myöten peräkkäin Matti edellä, Liisa vähän jälempänä. Pari viikon päästä tässä saa jo alkaa viikatetta keikutella, sanoi Matti. Katso kuinka tuolla aitovarsi angervata työntää. Niinpähän näkyy, sanoi Liisa ja koki pysyä perässä. Notkossa oli puro, ja se oli vielä vesillä. Hyvännen aika, mitenkä minä tästä pääsen, sanoi Liisa ja jäi seisomaan. Kule puitamyöten, sanoi Matti ja jatkoi matkaansa. Niin vaan jos putoan, elähän edes jätää, etkä putoa. Eikä Liisa pudonnutkaan. Tulivat siitä niitty alangosta lehdonlaitaan, lehdosta suon yli korpeen ja korven kulettuaan ylevämmille maille, jotka kohaamistaan kohosivat harjukan kaksi. Kiivakanlaisesti he kulkivat vereksillä voimilla uutta rasti tietätallaten. Mutta harjulle päästyä oli tienvieressä se suuri lepokanto, ja sen kohdalla oli ensimmäinen neljännes matkaista kulettuna. Liisa istuutui lepämään, mutta Matti veti hoosukaaluksen alta tupakkikukkaron ja pani piippuun. Elä heitä tikkua kuivaan sammalleen, syttyy palamaan ja palaa koko kangas. Mikä vahinko siitä sitten on, jos palaakin, auhtokangas? Mikäs pakko sitä on tahallaan panna palamaan? No eipä pakko mikään, myönnytteli Matti. Ja sitten taas tietätallaamaan. Alas harjun toista rinnetta, luisunpaa rinnetta, jota kulkiessa metsä milloin tiheni, milloin aukeni aho eteen, ja maasilloin paikoitellen jalan alla on tosti kumahti. Sitten taas väliin lehtoja, väliin niittyjäkin, mutta niityt kierrettiin ja kulettiin ulomitse aitovarsia pitkin. Maantielle päästessä alkoi olla pikkuista petäjämetsää, josta kuivan havunneulan haju kulkevien nenään tuoksusi. Aivan maantielle päästessä hypähti harakka metsästä tien yli, ja alkoi hypellä edellä puusta puuhun ja herkeämättä nauraa. Matti aikoit emmata tiepuolesta karahkan ja heittää sillä ja hätistää harakkata, mutta eihän kuitenkaan temmannut. Tuli ajatelleeksi, että ehkä Liisa uskoisi hänen luulevan, että harakka muka heille nauraa, ja että hän siksi sitä harmissaan hätistää. Ei ollut Matti siis harakkata näkevin äänkään, antoi sen vain hypellä edellä ja nauraa. Ja harakka nauroi ja hyppeli puusta puuhun kahden puolen tietä ja kikahteli ja häntänsä keikutteli. Vasta maantielle päästessä se erosi Mattista ja Liisasta ja lensi takaisin metsään. Pesäkö hänellä lie ollut, kun sitä ilvetään piti, sanoi Liisa. Sillä on aina ne omat lystinsä, sanoi Matti. Maantielle päästyä Tienhaarassa, jossa virstanpylvään juuresa oli lumireki kesäteloillaan, oli toinen lepopaikka. Ojan laidalle laskeutui Liisa, mutta Matti istuutui lumireen siiven nenälle. Siinä se on lumireki, sanoi Liisa, rautatiellä se on kanssa lumireki. Ne on silläkin tiellä lumirekensä niin kuin muillakin valta teillä. No ei pähän ilman, vaan ei sitä rautatien lumirekiä hevoset vedä. No mikäs? Ruustina sanoi sen Masinan, sitäkin vetävän. Sekaisse jaksaa, jolloin vettäkulkies saan seitsemän hevosen voimat. Vaan välistä kuuluu tarttuvan hankeen sekin kiinni, ettei pääse tikahtamaankaan vaikka mitä tekisi, kun oikein kuja teille pyryttää. Ähä, vai pitää senkin näyterin seisottua, että miten se sitten irti pääsee? Kakkunen tullut sitä kysyneeksi, eikö pitäne hakea lapioimamiehiä avuksi niin kuin muillakin lumireille? Siinä se nyt näkee. Niin minkä? Sen, ettei ne masinat vain auta, kun oikein tiukka tulee. Joko lähdetään? Lähdetään vain. Lähtivät siitä sitten maantietä kulkemaan. Matti mietti kulkiessaan yhä sitä, että pitää päähän senkin seisottua, vaikka on niin kiireesti muka menevinään, ettei pysy parhaatkaan juoksia trinnalla. Ja minkä tähden liian Mattin tehnyt neeli melkein kutittelemaan rautatietä siitä, ettei se päässyt lumenläpi? Jos olisi oikea ihme ollut, niin eivät olisi lumihanget haitanneet, yli olisi mennyt, eikä olisi kallioitakaan väistänyt. Saipahan Mooses kalliosta vedenkin vuotamaan, mutta siinä miehessäpä olikin Herran henki. Kulkivat maantietä pitkin, niin alkoi tiepohjasta näkyä Valkeiskylän taloja. Kenenkehän uon lehmiä, kysyi Matti, kun näki lehmiä tiepuolessa. Valkeiskyläläisten lehmiä, sanoi Liisa, mutta silloinhan muistin jotakin ja sanoisen. Kuuleshan Matti, en ole muistanut kertoa, mitä Ruustenna minulle kertoi, kun silloin talvella siellä kävin. Ja Liisa kertoi, mitä Ruustenna oli hänelle kertonut, että nimittäin rautatie oli ajanut lehmän päällitse mennä kesänä, ja lehmä oli mennyt keskeltä kahtia, toinen puoli ruumista toiselle puolen tietä. Ei se kuulu katsovan, ajaa vain täyttä laukkaa, vaikka ihminen olisi edesä. Onko pakko olla edessä? Niin, vaan kun lehmä ei ennätä, eikä sillä ole sitä älyä, eikä vain ihminenpä, eikä ennätä ihminenkään, eikä ne kuulu katsovan, joka vain heidän tielleen sattuu, viheltävän kuuluvat, ja joka ei silloin, viheltääkö se? Niin kuuluu tekevän. Se pitää näet samat tapansa maatakin kulkiessaan. Silloinpa sen on oma syynsä, joka alle menee. Hullukaisi on joka alle menee, kun kerran saattaa muuallakin kulkea. Pysyisi syrjempänä. Kuuluu se välistä syrjästäkin saavan, jos ei ole vähän edempänä. Yhdenkin miehen kuului Temmanen, joka oli mennyt liian likeelle. Mattia lii sinä vetohoima, joka tempaa kuin koski pyörteeseensä. Ja kovipi mennessään. Niinkai. Hennoisi kai tuosta seistä edempänäkin, jos tuon maille sattuisi joskus tulemaan. Hennoisin kai minä. Hennoisin kai minäkin. Mattia, Liisa, astelivat yhä eteenpäin ja olivat yksimeelliset siitä, että oli sulaa hulluutta. Jos nimittäin sattuisivat joskus sen maille sattumaan. Mennään rautatien eteen tai edes liian lähellekään sitä. Saattaa han tuota tuomoista ulonpaakin katsella, vaikka aidan takaa. Eikähän se, mikään sorminkoeteltava olekaan. Tietää hän sen, minkä se semmoinen tekee, jos sitä hän näilee. Kyllä sitä sen tähän on koko peto. Ajappas lehmä keskeltä kahtia. Kenenhan poloisen liian ollut lehmät? Ja elä sitten vielä seisota, vaikka olisit ihmisen päälle ajamaisillasi. Ei vät Mattia Liisa sitä suinkaan omasta puolestaan olisi pelänneet, jos olisivat maille sattuneet. Mutta olihan niitäkin, jotka eivät tienneet, minkä se tekee, kun sen lähelle menee. Ja niille se on vaarallinen. Valkeiskylän kohdalla kulkivat Mattia Liisa kiivakammin kuin muualla. Ei vätkä poikenneet yhteenkään taloon, vaikka kutsut olivat kovat moneen. Onterin pelolla oli isäntä karhitsemassa. Kun sai ajanneeksi aidannurkkaukseen, se isautti hevosensa ja kävi nojaamaan aitaa vasten pannakseen tupakan. Ei vät häntä Mattia Liisa siitä keksineet, ennen kuin olivat jo vähän sivuitsen menneet. Minnekkä sitä semmoisella kiireillä kuljetaan? Kysyi näet yhtäkkiä, Onteri, aidansa takaa. Kaan sanoivat Mattia Liisa yht aika ja vähän säpsähtivät. Minnekkäkö, sanoi Matti, tuonne kirkolle päin. Ovatpa oikein kontillisen evästä ottaneet. On vähän virkailemistä siellä, taidetaan viipyä ylipyhänkin vähän. Kirkollako? Kirkollakin, ja on sitä vähän asiata tuolle puolenkin kirkon. Kunhan ette vain mennä rauta tietä katsomaan. Kaikki ne sinne nyt menevätkin. Minulla ei vain ole ollut vielä niin paljon joutilasta aikaa. Matti käänsi puheen toisaalle. Hyvä kys on karhita, kysyi hän. Mikä vähän siinä lie? Pöllistähän tahtoo vähän kuiva pelto, vaan siinä hän menee. Pitää lähteä, sanoi Matti, kun olivat vähän aikaa seisoneet ja toisiaan katselleet. Eikö joudeta talossa käymään? Eipä joudettaisi oikein, pitää lähteä. Ei muuta kuin hyvästi. Hyvästi, sanoi Onteria, jäi edelleen piippuaan polttelemaan. Matti ja Liisa lähtivät astumaan, mutta selessään he tunsivat, että hän heidän jälkeensä katseli. Ja että hän heille naurahti itsekseen. Samalla lailla, kun silloin, kun sanoi, että kaikki ne nyt sinne menevätkin. Vaan eivät Matti ja Liisa siitä tunteesta toisilleen mitään virkaneet. Kulkivat he taas, eivätkä ketään kohdanneet, ja jo alkoi pappila näkyä. Päivä oli jo puolessa, kun olivat kotoa lähteneet, eivät olleet ennenselvinneet lähtemään, ja nyt se oli jo kappaleen alenemaan päin. Oli lehmäin lypsoaika, ja joka talon tarhalta kohosi savu suorana ilmaan. Liisa ajatteli, että jokohan heidän kotimiehensä lienee lypsenöt, vai vasta kohan savua tehneet. Kakun ei tolut sanotuksi, että palavakkanen on aitan ylähyllyllä, vaan ehkä se sen sieltä löytää. Sanoisen Liisa Matillekkin, ja sitä arveli Mattikin, että kyllä kai sen sieltä löytää, kun lypsinkin olun ottaa. Matti ja Liisa tulivat tienhaaraan. Toinen, oikotievei, niittyjä myöten suoraan pappilan pihan läpi kirkolle, mutta toinen, sama maantia, jota olivat tulleetkin, kierratteli pappilan niityt ja pellot. Tienhaarassa seisottui Matti ja odotti Liisaa, joka aina vähän jälempänä kulki. Liisa istuutui tiepuoleinen, rupesi panemaan kenkiä jalkansa. Aina oli siinä kohti akkain tapana panna kenät jalkaan. Eihän pappilan pihan läpi ilen nyt avojaloin kulkea. Mutta Matti arveli, että tokko tuotannut niittyjä myöten mentäneenkään. Liisa arveli, että tottakai niittyjä myöten, kun oli suorempi siitä. Vaan siihen sanoi Matti, että pappilan herrasväki näkee heidät. Ne istuvat aina rappusilla kesäiseen aikaan. Liisa mielestä se ei tekisi mitään, jos näkisivätkin. Ovathan nuo ennenkin nähneet. Ei suinkaan se mitään tekisi, mutta ne kuitenkin ehkä huutavat sisään ja kysyvät minnekään matka ja kuka siinä sitten rovastille selittelemään, että on Lapinlahden kirkolle menossa kuulemaan parempi lahjaista pappia. Saattaisi ajatella, että eikö niille enää oman pitäjän pappit kelpaakkaan. Vaikka ei se sitä ehkä sanoisi. Sanotaan, mennä tämän rauta tietä katsomaan, sanoi Liisa. Hmm, ei sitä Matti mielestä oikein saataisi sitäkään sanoa. Ja jos ei hyvinkään tulisi rauta tiellä käytyäkään ja sitten tulisi valehteliäksi rovastin edessä. Saattaahan sitä siihen sijaan palatessa kulkea pappilan kautta. Samakkaisen Liisasta oli. Kulkipatuota sitten mistä tahansa, kun hän häntä kulki. Pani häntä kuitenkin edes kengät jalkansa, kun oli kerran ruvennut panemaan. Ja Matti ja Liisa jatkoivat kulkuaan maantietämyöten. Kiersivät niityt ja pellot kulkivat pappilan kuistin suun sivuitseja lähenivät kirkkoa. Sakastin rappusille istuttiin lepäämään. Matti laski konttinsa alimmaiselle rapulle ja Liisa rupesi kenkiään riisumaan. Mutta silloin tuli yhtäkkiä Sakastin perästä maantietä myöten koko pappilan herrasväki. Rovasti, ruustinna, nuoriherra ja ryökkinnä te vielä muutamia vieraita mukana, joita eivät Matti ja Liisa tunteneet. Eivät ole itensin keksiäkkään Sakastin rappusilla istuvia, menivät jo sivuit sen vähäsen, mutta silloin käänsi ruustinnan sattumalta päänsä. Matti ruopaisi lakkeaan ja Liisa nousi seisoa alleen ja niiasi. Kaikki seisottuivat nyt puhelemaan. Hyvää iltaa, kaan Matti ja Liisa. Minnekkä te menette? kysyttiin. Liisa otti puhuakseen. Hyvää iltaa herra rovasti ja ruustinna. Terve, kotoa päinhän sitä tullaan. Hyvää iltaa, ryökkinnän. Terve, terve. Lähdettiin. Kaan nuoriherrahan se on en ollut tunteakkaan, kun on niin isoksi kasvanut. Terve. Lähdettiin vähän jaloittelemaan. Hupsut tässä ennen heidän tekoa. Olisi Matti tahtonut talossakin käydä, mutta minä sanoin, ettei malteta. Vaan tullessa oli aikomus poiketa. Vai niin, sanoi ruustinna lempeästi. Ja rovastinna kysyi, minnekään oli matka. Tänne hän se on vähän matkan päähän. Tänne liet peninkulma ja vähän toistakin. Lapinlahden tievarteen. Onko matka Lapinlahdelle päin? Siinä hän se on. Sillä on Mattilla siellä sukulaisia muutamassa talossa. Kuuluu se, että täällä on rappusille näkyvän Lapinlahden kirkkokin. Ne ovat aina kutsuneet käymään, vaikka ei ole ennen tullut lähdetyksi. Ketä ne on nämä herrasvainvieraat? Ne on meidän sukulaisia. Taitavat olla kaukaisiakin. Helsingistä ne on. Ne on tulleet tänne rautatietä myöten. Vai rautatietä? Rautatietä. Niin. Totta kai nyt Mattia Liisakin käyvät rautatietä katsomaan, kun kerran Lapinlahdelle menette. Rautatietäkö? En tiedä. Ei ole ollut siitä puhetta mitään. Mahtaisiko tuota ennattääkkään, kun oli aikomus joutua huomiseksi tänne kirkkoon? Aina hän sitä saa kirkossa olla. Pitää toki käydä, kun on kerran liikkeelle lähtenyt. Ja saattaa hän olla Lapinlahden kirkossa. Niin, no niin. Kyllähän, vaikka ei hän tuota ole puutetta paperista omassa pitäjässäkään. Minkä hän nyt vain rautatietä katsomaan? Kehoitti ruustina yhä. Liisakatsoi Mattiin, mutta Matti ei virkannut mitään. Jokohan olisi mennä? Ei, tiedä. Kyllä kai siinä olisi katsomista. Ja ajan sillä pitää myöskin vähän matkaa. Ei toki meillä ole varoja lähteä semmoisella ajanmaan. Hyvä kun hän saadaan nähdäkkään vanhat ihmiset. Ei se makset kuin puolen tavallista kyytipalkkaa. Se on sama siinä matkustaa kuinnes puolella kyydillä ajaisi. Vähäkö se on se? Ei meidän toki millainkaan ole kannattanut kyydillä ajaa. Vaan ruustina ei heittänyt toivoaan. Hän tahtoi välttämättämästi, että toinenkin saisi saman hauskuuden nauttia, kuin hän oli itsekin saanut. Kyllä kannattaa, sanoi hän. Ja kyllä teidän mielialkaa tehdä siinä ajamaankin, kun hän näette minkälainen se on. Ja tulkaa sitten palatessanne pappilaan. Ja ruustina heitti Matille ja Liisalle hyvästiinsä ja lähti muiden jälkeen, jotka olivat jo alkaneet mennä. Kun Liisa oli kenkänsä riisunut ja Matti taas konttinsa selkään sovittanut, jatkoivat he matkaansa. Jos tuonne sitten mentäisiin, kun ne niin tingalle tahtovat, sanoi Liisa, pitäneinhän tuonne mennä, mikä niille sitten sanomaan, että ei ole käynytkään kuin sitä kysyvät. Hykähdytti heitä vähän kumpaakin, Mattia ja Liisa on nämä puheet, mutta eivät he siitä toisilleen mitään virkkaneet. Teki Matin mieli kuitenkin ruveta vähän leikkiä laskemaan. Minkä tähden sinä Liisa valehteli Truustenalle, että me mennään sukulaisiin? Liisa otti nuhteen todeksi ja vastasi vähän vihaisesti. Mitäs minä olisin sanonut? Olisit itse sanonut paremmin? Eipä silti, eipä silti, lepyytteli Matti. Hyvähän se oli, että jotain sanoit, jolle pyyi Liisakin. Et vain sinä olisi sitäkään keksinyt, olla juratit, etkä sanut sanoa suustasi. Kulettiin kirkonkylän talojen ohitse, sivu peltojen ja kuistin suiden. Peltojen halkikulkimaantie poikkeisi sitten kylänportilta metsään, ja metsän käänteeseen katosivat kohta talot- ja talojenpellot. Yhtä metsäistä taivalta oli melkein Lapinlahden kirkonkylään saakka. Muua niitty välillä vain, sen tiesivät Mattia Liisa, ja kiiruhtivat kulkuaan öiseen aikaan viileään ollessa. Tie taipui milloin notkoksi alas, ja silloin humahti suosta kulkevia vastaan jäähtynyt ilma, mutta kovemmilla mailla lehahti aina Kangaskanervan lämmin tuoksu. Kaste oli jo tiepuoleen Nurmikolle laskeutunut, ilta kului ja yö läheni, mutta ei näkynyt vielä mökkiä, jossa oli määrä levähtää. Ja seisottumatta ja toisilleen paljoa puhumatta kävelivät Mattia Liisa-kärrympöörän kovaa jälkeä, toinen toista Matti vähän edellä Liisa-kokien jäljessä tulla. Jo oli puolen aamurupeamaa aurenko-kirkkaalta taivaalta lämmittänyt maantien muultaa ja kiviä isonharjun julkessa törmässä. Pettänyt oli Mattia ja Liisaa uniyöpaikassa, makuuttanut pimeässä saunassa isoon päivään. Saapa nähdä ennättääkö enää rautatielle? Puolen peninkulmaa oli vielä Lapinlahden kirkonkylän tienhaaran kohtaan, josta oli, mikä lie vielä ollutkaan siihen paikkaan, jossa rautatien likeltänäki. Eikä se kuulunut ollenkaan näkyvän vielä tienhaaraan. Puolen päivän aikaan kuului pitävän olla perillä, jos mieli nähdä, niin olivat myökissä tienneet kertoa. Tavallista kiiruummin astuivat Mattia Liisa ponnistellen mäkeä ylös. Kuumunut muulta jo Liisani alkopohjaa pootteli, ja Mattin kantapäätä hankasi kengä. Päivä hellitteli niskaan melkein kuin keskipäivällä. Odotahan nyt Matti, ja lähdä nyt semmoista kyytiä. Kun olisi otettu hevonen, olisihan se joutanut. Mikäs tässä on jalan kävellessä? Tässähän tämä menee, kun on mennyt tähänkin asti. Kyllä, kai tämä menee, vaikka ei taitaisi sinunkaan kantapääsi enää hyvin kävelyä kaivata. Totta kai tässä kävellä pitää, ei kai taivalla istumallakaan kulu. Eiköhän kuitenkin istuttaisi vähän lepäämään, ei ole istuttu sitten, kun myökistä lähdettiin. Joko sinua uuttaa, kun ne olisi lähdetty koko matkaalle. Käennytäänkö takaisin? Käydään häntä nyt katsomassa, kun kerran sitä varten on tullut lähdetyksi, vaan emminä enää toista kertaa lähde. Kyllä on pitkältä vielä tätäkin törmää tuonne ylös, mutta mikä se on tuo tuolla tiepuolessa? Missä, kivihän se on? Ei vain kivenkupeella paihminen, eikö totta niin ole Mattliana? Kuppariljenahan se siinä istui kivenkupeella maantieojan toisella puolen, ja tupakoi lyhyestä savinysästään. No, mistä se on Mattliana tähän tullut? Tuolta minä tulen Lapinlahdeltapäin. Alkoi kovin raukaisuttaa matkantekonin, rupesin tässä jalkojeniille puuttelemaan. Ei kyljene ukkonen ilmassa. Mitä asiaa sillä oli Mattliana Lapinlahdelle? Mitäpä sitä muuta lienee tänne asti kuin rautatietä katsomaan? Piti hän lähteä kerran liikkeelle, kun ovat jo kaikki muut ennen käyneet. Eikä ne kylissä muusta puhukkaan, niin että häpeähän tuon hierojalle, kun muut puhuvat, eikä itse tiedä mitään. En malttanut olla niin läksin pyhäjiltana käymään. Ja lanko sitä on kulettu? Ei pähän sitä köyhä lähevostakaan liee. Eikä pähän nuoriikkaat kyytinsä ottane. Huttulan talon isentäkin lähti samana päivänä kuin minäkin tänne itsekseen ajaamaan, vaikka minä tahallani sen kuulen saunassa käkesin. Olisi se toki toinen ihminen kyytinsä ottanut, jota kerran oli niin monta kertaa kupattuja hierottu. Mutta mikäs rikas huoli? Vereekset sarvensiat sillä oli nytkin leveissä leuoissaan. Katsokaa pahan, kun satutte näkemään, eikö ole. Vaan viimeinen kerta se nyt toki saabi ollakin, että saavat minut siinä talossa saunaan lähtemään. Hakekot muualta kupparin. Tämä on sitten vielä niin talotonta taivalta koko matka, huokasi Matliena lopuksi. Talotonta on taivalta. Muutama mökki vain tuolla tien vieressä. Hupsu sitä on, kun lähtee kaikkien kummituksien tähden tämmöisiä taipalia kulkemaan. Pitäisihan nuo vanhan ihmisen uskoa semmoiset katsomattakin. Hupsu ja olette tekin, kun menette. Ei me tiedetä vielä, jos mennäänkään, ja tokkopa mentäneenkään. Minnekkästä sitten menette? Lapenlahden kirkkoon me ajottiin. Aikokaapa minnä tahansa, mutta rauta tiellessä teidät kuitenkin riipaisi, riipaisi pahann minutkin. Ja näkikö Matliena sen? Näinhän minä. Hyvinkes oli? No minkälainen se oli? Olihan se. Kummahan se oli? Kummaa, kummaa. E minä olisi semmoiseksi uskonut. Kulkipyörien päällä. Monienkin pyörien päällä kulki. Ja kun me seistiin siinä sen huoneen edessä, jonka etennesen ajaa ja alettiin odottaa, minkä aikaan se tulee? Ei siihen kauaa aikaa enää ole sen tuloon. Puolenpäivän aikaan se tulee. Nyt on kohta jo aamiaisten aika. Saatte sitä kiireesti kulkea, jos mieli ennättää näkemään. Me ajattiin olla ensin kirkossa, ja sitten mennä sitä katsomaan, jos niiksi tulisi. Odottaneenhan tuo toki kirkkoajan ennen kuin lähtee. Odottihan tuo ennen. Odottiko? Vettäkulkijessaan odottii kirkon rannassa koko kirkkoajan. Sepä se on, ettei se maata kulkijessaan näy odottavankaan. Tulee ensin aika kyytiä, ja sitten seisoo hyvin vähän aikaa, kun lähtee uudelleen ajaamaan. Keskellä kirkkoaikaa. Vaan minä en lähde Matti koko rauta teille, jos pitää keskellä kirkkoaika, saat mennä itseksesi. Milloin onka sinä sen sitten näet? Vähät minä siitä, jos sen näkkään, niinpä tuo jalkojakin pakottaa, että emminä rupeas sen tähden syntiä tekemään. Mitä syntiä siinä? Vai ei syntiä? Mikäs se on sitten syntiä, jos se ei se, kun keskellä kirkkoaikaa? Matti ei virkannut mitään, vaikka Liisa odottii, että hän olisi ruvennut väittämään, ettei se mitään syntiä ole, jota Liisa synniksi sanoi. Onko se sitten paljon tuolla puolen kirkon? Piti Liisan kysyä, kun eivät muut mitään virkanneet. On sinne tienharrasta vielä hyvästikkin Ruotsin virsta. Sen moinen matka vielä tämmöisessä paahteessa, kun edes tuulisikaan vähäisen. Mistä kohti se tie eroa sinne? kysyi Matti. Se eroaa tästä, kun vähematkaa menettä ja laskeutte mä en alle, ja nouseette toisen mäen päälle, niin sen mäen päältä se eroaa. Oikean käteen, ja tämä tie vie viipi suoraan kirkolle. On siinä punaiseksi maalattu viitta, joka osoittaa sinne päin minnekkä mennä. Kyllä te löydätte. Ja löysivätkin Mattia Liisa tienhaaran etsimättä. Siitä hän se erosi oikean käteen mäen päältä, ja niin oli merkit kuin Mattlienä oli sanonut. Tienhaaraan tultua näkyi kirkokin vähän alempana laaksussa. Liisa erottui sitä katselemaan, mutta Matti kääntyi arvelematta oikean käteen. Sinnetkö sinä menetkin? Kysyi Liisa-Matin jälkeen. Minnekäs minä sitten? Eihän sitä kirkkoaikana. Kuulehan, odotahan. Eihän nyt vielä mikään kirkkoaika. Tulee jos tulet. Ei tässä jouda vitkailemaan. Voi hyvää isää, mutta Matti yhä meni menemistään eikä odottanut. Sitä hän on jumalaton, ja Liisan täytyy tulla perässä. Eihän tässä tannut mikään muukaan auttaa, jos ei mieli erotat toisistaan. Vaan missä sitä sitte nyhyttäisi toisensa, kun toinen menisi sinne toinen tänne? Ehkä tuota vielä kirkkonkin ennättäisi, kun oikein koettaisi olla sukälana. Odotahan Matti. Kyllä minä tulen elähän jätä. Ja Mattin perään koki Liisa pyrkiä, ja loillaan kiireesti kaaputellen maantien kuumunutta hiäkkaa, ja hameensa helmoja aina vähän väliä kourinsa kooten. Hänen edellänsä kulki Matti. Kiireen laiseen väännätellen, siniset piikkohousut haaroistaan vuorotellen veppaisten. Viidennen luvun loppu. Kuudes luku. Rautatie. Tämä on LibriVox äänite. Kaikki LibriVox äänitteet ovat julkista omaisuutta. Lisätietoja saadaksesi tai ilmoittaa tuoksesi vapaaehtoiseksi menee osoitteeseen LibriVox.org. Lukienna tuija-alto. Rautatie. Juhani aho. Kuudes luku. Lapinlahden rautatieasema on tehty ihan metsän sisään, kun kulkee tietämyyten, joka sinne vie on toisella puolen sakeata metsää, toisella korkea harju. Tie kulkee harjun vierta, mutta harjun päässä sen kiertää kuin kävynkärjen, ja siinä on sinulla edessäsi yhtäkkiä rautatie ja asema ennen kuin tiedätkään. Ensin näkyy muon punainen huone, ja sitten kun kävynkärjit se edemmäksi kierrät toinen punainen huone, jossa on valkeat nurkat ja iso kaksinaukeava ovi. Mutta vähän matkan päässä näkyy, ensin puiden välitse sitten kokonaan laudoilla vuorattu ja keltaiseksi maalattu asema huone, josta kestää isot ikkunat ja lasiovet. Vielä näyttiin nukuttavan asemalla. Mahdettiin maata, makeinta, aamu, untakos, koska olivat kaikki ovet vielä kiinni ja peitteet ikkunoiden edessä. Koko yö oli valvottu juhannuskokoilla tuolla harjunselällä. Rautatienherrat, ne olivat sinne rengeillään teettäneet. Koko yö olivat siellä sitten juoneet ja paukuttaneet pistoleillaan petäjän kylkeen ja huutaneet huikeata hurraata avosuin taivasta kohti. Kun olivat yhdet oluet loppuneet, oli laitettu toista kirkonkylän kauppamiehältä noutamaan. Ja sitä oli taas tarjoeltu kaikille ihmisille. Kuka vain tuli sai sitä juoda, minkä itseltään ilkesi. Tyttöjen oli pitänyt niidenkin juoda. Niidenhän sitä vasta oli pitänytkin. Ei ollut auttanut mikään. Eivät olisi oikein viitseneet Herraen juomia juoda, mutta puukhollari otti kiinni ja uhkosi juottaa väkisin. Van eipä ollut sekään omin jalkoinen kotiin päässyt. Nyt kahden puolen kainaloista kannattaa. Horjuvampan näkyi itse Inspektorikin alasmäke-alaskeutuessaan, ja silloin oli jo iso päivä. Siitä jutteivat miehet, jotka asemasillan laidalla istuivat ja katselivat pitkin suoraan rataa niin kauas kuin silmakantoi. Ne olivat vakaista väkeä kirkonkylän miehiä, jotka olivat juhannusyönsä yhtärauhallisesti nukkuneet kuin muutkin yönsä. Nouseet aamusilla varhain niin kuin aina muuloinkin. Panneet anturat jalkaansa, pistäneet kellon kamarin naulasta housunkauluksen alle ja lähteneet rautatielle päin kävelemään. Olivat siellä usein ennenkin käyneet, joka pyhä, ei asiata mitään mutta muuten vain. Rataa myöten käyskenteli toisia miehiä. Kiskoja ne tarkastelivat ja kiskojen alla olevia pölkkuja verkalleen kävellessään. Ne olivat rautatien työmiehiä ja parta oli ajettu pois, vain leuan alle vähän heitetty haivenia vasten kähertymään. Tiesivät ne, että silloin ja silloin oli siitä kisko murtunut. Uusi oli pitänyt panna. Se oli ollut siihen kiinnittämässä kauan, kohan nyt kestäneet. Tuo muuan tuossa näytti jokovin kuluneelta, vaan saattoi se vielä jonkun aikaa kestää, minkähän kestäisikään puolen vuotta tai vähän päällekin. Kestipäät tuo, minkä kestikin irtauttaa se siitä kuitenkin pitää. Aluspölkyt näkyvät jo mätänevän. Sen sanoi Ville, se huttulan talon menneen talvinen vesimies. Vaatii uusia sijaan, sanoi vähän päästä toinen mies. Vaativampa näkyy, sanoi kolmas. Onhan niitä ruunulla pölkkyjä. Ja kun loppuut toimittavat kirkonkylän ukot uusia. Oli tultu asemasillan kohdalle, jossa kirkonkylän miehet vielä istuivat, jalat riipuksissa tupakoivat joutessaan ja syleksivät. Siinä se Villekin pasteerailee, vai ei pasteeraillisi huomenta, mitäs kuuluu, miehet kättelivät toisiaan. Ne, jotka sillon laidalla istuivat ja ne, jotka rataa pitkin kävelivät. Vai ei pasteeraillisi, kun on oma tekemässä tie astuttavanaan. Ruunun tie, mutta meidän verkeistä sanoivat kirkonkylän isännät. Teidän verkeistä pölkit on meidän. Mitenpä hän ruunu tiensä tekisi, jos ei meiltä aineita annettaisi? Aina niitä antavia olisi. Ei vätolleet isännät kokolla eilen. Taisi meistä panna jokainen kylvettyään maata. Herrat kuuluivat juoneen männönä. Joivat ja muita juottivat. Siksi pääsitä niillä nyt untakin kestää. Milloinka sitä ei heroilla kestä? Asema mies vielä sekin makaa. Herrako se on sekin? Mahtaisi kai se mielellään olla. Tähti on jo otsassa. Ja keltaista punontaista ulkapäillä. Tultuaan se ei muuta tehnytkään kuin käänteli he lasisten ovien ja ikkunoiden edessä. Me sitä lystiksemme katselimme. Hyvää mies muutoin. Ei moitetta mitään. Irkansa täyttää. Ajaisi siitä teidätkin radalta pois, jos näkisi. Ei meitä. Meillä on lupa kävellä, missä tahdotaan. Mutta teidät ajaisi. Miten käpää hän ajaisi? Nousivat siitä kaikki miehet sillolle ja lähtivät verkalleen astumaan ja katselivat lauta aidan ylipostineidin kukkasmaata, kun mailivat miehet siinä, mitä varten noita kukkiakin kasvatetaan. Mitähän on niistäkin hyötyä? Ei toki mitään. Kylväisi ohran ennen tai herneen. Ja kun se siinä pelto-maassaan päiväkaudet nuoja ja lapi ollaan lykki, ja on siitä niin äkäinen, että ikkunansa koputtaa, jos joku aitaan vähäkään nojaa. Pihalle tulee ja huutaa Ruotsia silmät korvat täyteen, joka poloinen siihen hevosensa sitoo. Vaikka eihän sen huudoista ja mongeroksista suomalainen tajuensa pääse, sama jos ei puhuisikaan. Vee täytyivät miehet tienkäänteeseen ja siirtelivät mantietä myöten. Potkaisi joku anturansäkkärellä kiven ojaan. Tuotapa näkyy kiire ajavan. Katsokahan miehet eteenne. Enpä olen nähnyt vanhan miehen nointiukkaan astuvan. Akkansahan tuota ajaa. Matti ja Liisanne sieltä tulivat. Matti kappaleen edellä, johon järjestä tulla. Ihan oli hengästyksissä Matti, kun miesten kohdalle tuli. Minnettä mies rientää, kysyi Ville ja seisottui. Muut miehet kulkivat kulkuaan. Hänne hän me lähetti Matti. Ka Ville hän se on Te Herve joko lähdettiin rautatientyöhön. Ei hän tuota työhönkään on niin liian helteinen ilma kävellä, että helteinenpä on ilma. Taitaa olla ukkonen ilmassa. Haitaa olla. Sinne pänkö se Ville, pitää lähteä tänne. Asemallekkoon kiire. Onko hän sinne pitkältä vielä? Tuossa hän se on tuon käänteen takana. Siitä se jo näkyy. Liisa jo saavutti heidät. Sanoi hän minä sille, että elä tyhjää kiirehti. Vaan ei se kuule mitään eikä seisotu, vaikka siihen paikka on nääntyköön. Ehkä hän nääntynyt. Aikako siinä nääntyä kuin jättää? Onko se tämä mies rautatieltä päin? Sanoi hyvää mies meille. Etkö sinä tunne? Tämähän on meidän pitäjän miehiä, menneen talvea oli kuttulassa huone miehenä. Ka Ville hän se on, minä en tässä kiireessä. Eikö se Ville lähtisi meille matkaa näyttämään, jos ei hyvinkään osata? Saatto ihan Ville lähteä. Ei taida olla kiirettä. Sanoi Matti vaikka Luuli olevan. Tämähän on tulevon vasta puollisen aikaan. Niin, sekin on Masina se tulee. Niin, niin, Masina. Sitä kutsutaan täällä junaksi. Ja meillä, kun oli kiire olevinaan, kiirruhti Liisa Lähättäen Villeen rinnalle puhumaan. Luultiin, ettei ennätettäisikään, niin piti melkein juoksujalassa. Ketäliä ollut miehiä tiepuolessa tuolla vähän matkan päässä. Ei vätkö lyä olleet päässään, siitäpä näytti. Kysyttiin, että jokose kohta lähtee, juoskaa, että muuten ennätä ja meillekös kiirekkäteen. Huhu, ettei ehkä ennätetäkkään. Matti oli jo tyyntynyt, mutta Liisaa kuohutti vielä äskeinen kiireinen kävely. Tuossa sitä taitaa alkaa näkyä, kysyi Matti. Kaa eikö näy sieltä punainen huone? Mikä huone se on niin korea huone? Se on vain semmoinen, erikoishuone, herrojen varalle. Ei sitä talon pojat tarvitse semmoista, jotta Matti suunsa vähän nauruun. Liisa ymmärsi villen ja iski silmää. Ne näet pitää olla erikoishuoneensa täällä niin kuin muuallakin. Kyllä minä tiedän, minä olen ollut pappilassa piikana. Tietäähän sen, vaan eiköhän välttäisi maalaamatta. Kaa Herra Jumala, tuolla on toinen isompi. Mennään hän, niin näkyy täältä vielä sitäkin isompi. Tuossa se jo näkyy. Herra, ihme, katsokun, sehän on koreampi kuin pappilan. Mikään ne on tänne metsän keskeen? Asulko täällä herroja? Herrojahan täällä asuu, rautatien herroja. Vaan missä se on se rautatie? Näettekö tuolla tuota aukeata ja noita pylväitä? Mitä pylväitä ne on? Niiden ylitset kulkee rautalanka, erotatteko? Kaa eikä kuulee. Mikäs se on tuo aukea? Ole pass Matti, kaa niin, minkä tähden siihen on tuohon ja nyt menee se rautatie. Elää helee. Siitä kösii nyt, hyvää isää siunatkoon. Siinä kösii nyt, voi tokkii se, ku tämä nyt tuntuu kummalta. Ja Liisa le tuli kyynäleet silmiin. Mattikin seisottui katsomaan. Olivatpa siinä nyt yhtä suoraan osanneet hakata? Niin, että tahtoi päätä pyörryttää. Ville käski ligempää katsomaan. Elkää hän menkö, rukoili Liisa ja istuutui niin, että olen, odottakaa hän minä elkää hän eihän sitä avojaloin ilkiä. Anta se jäädä siihen kenkiään panemaan, lähdetään me vain, sanoi Matti Villele. Elkää nyt menkö, odottaa hyvää Ville minuakin. Ville odotti, ja Ville oli Liisa mielestä paras mies maailmassa. Mattiista ei toki rinnalle pannenkaan, sen nyt vasta oli semmoinen. Ei olisi odottanut ket ikään ihmistä, kun vain itsellään oli kiire. Ja semmoisella kiireillä sitoi Liisa taroita otsastapusersi. Tulkaa hän nyt tänne, niin lähdetään katsomaan ligempää, sanoi Ville, ja vei heidät piha-aukean yli asemahuoneen eteen. Liisa ei varsinkaan tiennyt, mitenkään oli tullut tuon isolasisen ja lasiovisen rakennuksen eteen. Oli hän hän komeita huoneita ja kirkkoja ennenkin nähnyt, ja komea hän pappilankin pyrkinkin. Eiköhän tuo niitä nähdessä noin. Mutta minkä tähden se nyt lienniin kummalta tuntunut tämä, kun ihan polvia vapsuitti? Tässä se inspehtori asuu. Tässä tuo pehtori, tässä koe tässä suuressa. Epäilystunkeusi mieleen, varsinkin Matin, mutta eihän sitä epäilystään osannut nyt sanoa, saa toi Ville tarkoittaa jotakin toista. Oli hän niitä täällä ehkä muitakin pehtoreita. Vai olisiko ollut se? Mennään tuonne toiselle puolelle pytingin. Matti ja Liisa kiersivät sinne Villeen jäleessä melkein hiipivin askelin. Eikä tahtonut oikein henki juosta vapasti kummaltakaan. Siellä se nyt vasta kaikista kummin oli. Ja siltä puolen yhä komeampi. Mutta eivät Matti ja Liisa oikein tienneet mitä katsella. Siinä käveli kui lattialla. Ja ihanhan se oikeita lattiata olikin. Vai mitä hän vasten se oli ulko ilmassa lattia. Ja ikkunnat kahdesta isosta lasista ja ovet yhä komeammat kirjoituksia seinissä ja kelloseinä kiinni kielessä nauha. Ville kuletti heidät asemasillan toiseen päähän, josta oli viettävää siltaa alassa radanviereen. Ohitsekulkijassa sattui Matti ja Liisan silmään erästä ikkunnasta keltaisia rattaita. Ja kuului sieltä pientä naputusta. Katon rajassa ikkunnanpäällä oli kuin posliinikuppia kumollaan. Ja lähti rautalanka, joka meni pylvään päähän ja siitä toiseen ja sitten taustoiseen. Mutta Ville käski Matti ja Liisaa tulemaan ja katsomaan rautatietä. Kaksi kapeata rautakaistaletta ja pelkkujen ja kaikki telaisin, vieri vieressään, yhtä suoraa silmän kantamattomaan, ihan päätä pyörytti, kun sinne katseli. Ja toisaanne päin yhtä samaa aukeata ja kapeeni vähitellen. Tämä kysyi tuota, tämä kysyi nyt on sen rautatie. Kysyi Liisa vähän vapisevalla äänellä. Ja Matti yhtyi silmillään samaan kysymyksiä, mutta värehteli hänenkin muotonsa. Tämä se nyt on. Näitä myötän se nyt kulkee junaa. Niin seki on masina, kysyi Matti. Näitäkö pelkkujenkö? Ei pelkkujen, näitä rautoja. Vai näitä rautoja, en taida ymmärtää, vaan mitenkään ne tuota pyöräinpäällähän se kulkee. Pyöräin. Mahtaneeko ne olla yhtä suuria vai eikö Matti sitä tiennyt sen, olisi Liisa jo talvella tiennyt sanoa, etumaiset on suuremmat veturin pyörät, toiset pienemmät, selitti Ville. Vai etumaiset suuremmat? Mitenkään ne tässä noiden rautain päällä en taida ymmärtää, vaan eikä ne putoo? Niin, sitäpä ei Liisakaan. Ei ne putoo, selitti taas Ville. Ne on sillä tavalla laitetut, kuumain kanssa kummankin puolen pyörissä, ettei pääse luiskahtamaan. Niin, eihän se sitten. Mutta Matti ei saanut sittenkään oikeata käsitystä, mitenkään ne pysyivät niin, etteivät luiskahda. Vaan totta pahanne on niin asettaneet, ette pysyvät, itse pähän tiesivät. Matti ja Liisa koettelivat kädellään ratakiskojen hamarata. Kyllä oli sileätä. Tämöinen se nyt on tässä tämä rautatie, sanoi Liisa. Ja sinä, kun luulit Matti, että se oli rautapellistä pitkin matkaa, lienninkö tuota luullut? Luulit, luulit ihan varmaan, et ku muista kun istuit vielä pirtinpenkille ja hakkasit tupakee, silloin sanoit, että, mutta Matti ei ollut Liisa kuuleminaan. Ja sitä on tuota suoraa tietää, kuinka pitkältä liikkään, onhan sitä siinä, yhtä tasaista taivalta. Vai yhtä tasaista, yhtä suoraa ja tasaista. Välistä mutkan tekee, mutta mäkeä ei tee milloinkaan. Täällä mahtaa olla tasaiset tai palet. On täällä mäkeä niin kuin muuallakin, mutta ne kierretään kauaitse, ja missä ei päästä ympäri, siihen puhkaistaan kulkupaikka mäen läpi. Yhyy, vai niin. Tuota oli Matti koko talven nyt, eikä siitä sen parempaa selvää saanut, ja tullessa taas pitkin matkaa, ja mä en kohdalla varsinkin, että mitenkä ne alamäkiä laskee, ja eikö jälkimmäiset töittää eillimmäisten päälle. Vaan nythan niitä on helppo hallita, kun on matkatasaiset. Liisan teki mieli koetella, mitenkä siinä olisi tuossa hänen kävellä. Sattohan siinä jalkamieskin kävellä, kun oli yhtä tasaista kuin siltä. Saako tätä kävellä? Ja hän astui toisella jälallaan radalle. Sacko siitä on, joka siitä kävelee, sanoi Ville, herrojumala, ja Liisa sä ikähti. Kaa, elää menee sinne. Etkö sinä saata kävellä muuallakin? Toruimatti. Pilautuuko se siitä, jos sitä kävelee? Sitä en tiedä, mutta kova on kielto, ettei saa syrjäinen jalallaan astua. Oliko sinun pakko siihen astua jalallasi? En hän minä vielä ku toisella vähän. Ehän se Ville toki sakota. Liisa jo vähän pelotti, että jos hyvinkin. Mitäpä minä häneestä, vaan jos tuolta ikkunasta olisi sattunut näkemään? Jokohan tuo näki. Liekö tuo nähnyt. Uutimet näkyy olevan ikkunoiden edessä, eikä maanne. Hyi, kun jo sä ikähtin. Mitäs menit? Jos olisi sattunut näkemään, niin olisi vielä saatu sakkoja maksaa, Toru, vielä matti. Ville kohosi takaisin asemasillalla, ja matti ja Liisa riesivät perästä. Yhä komeammalta se tuo asemahuoneen näyttikuta likin päästä katseli, katon rajassa. Mitä varten hannekin on? Ville selitti ne semmoisiksi langauksi, joiden toinen pää on kajaanissa ja toinen kuopiossa, ja joita myöten kulkee sanaa toisesta päästä toiseen. Sanaa lankaa myöten. Niin, sitä myöten se kulkee. Kuluuhan kulku vaikka milloin, kun menee ikkunan alle kuntelemaan. Naputusta kuuluu. Sehän siellä nytkin naputtaa tuolla huoneessa, ja sanaa kulkee parhaillaan lankaa myöten. Eli liian ikkunan alle kuntelemaan. Silloin juuri ei kuulunut, mutta kohta rupesi kuulumaan naputusta. Nyt se naputtaa. Nytkö sanaa kulkee? Kuiskasivat hevillelle. Nyt se kulkee. Mattia alkoi ryittää. Oleppas tuossa. Kaakku rykii. Ymmärtääkö se Ville, mitä se nyt naputtaa? Liisa meille sitä oli Ville niin viisas, että hänen olisi pitänyt ymmärtää kaikki. Ei sitä ymmärrä muut kuin ne, koulua käyneet, selitti Ville. Ne on eri miehet, jotka sitä koulua käyvät. On täälläkin yksi. Hyväinen aika. Kyllähän ei minä en oppisi ymmärtämään, vaikka kuinka kauan kuuntelisin. En enemmän kuin tikan naputusta. Mattia Liisa kuuntelivat seinävieressä kallella päin, siksi kun ne ei enää naputusta kuulunut. Sitten kutsui Ville heidät katsomaan odotussalin lasiovesta sisään. Katsokkuun kello käydä nappaisi seinällä. Paljon kohan liekkello. Eivät Mattia Liisa sitä tunteneet. Ville katasti omaa umpikuoriankkurian ja sanoi sen olevan yhdessä rautatien kerlon kanssa. Ja käyvän yhdeksättö. Viittä minuuttia vailla puolen. Ostakaa kello Matti. Saatte huokeasta. Matti säikähti, että jokohan tuo tuota ostamaan tahtoa ja rupesi katselimaan ilmoituspapereita ovenpielisiä seinissä ja kysyi, mitä niissä seisoi Ruotsia. Sanoi Ville. Kaniin Ruotsia. Siksi päin minä ennistä selvää saanutkaan. Siksi ajatteli Liisa sanoa, mutta ei kuitenkaan sanonut, mitä pähäneestä häpäisen. Kun olisi seisonut Suomeksi, niin olisi ollut sama tietää, mitä ne ovat seinissä kirjoitelleet. Liekö noissa niin erinomaista, sanoi Ville ja istuutui Rappusille. Ei päsaata olla. Sanoi Mattia, istuutui viereen. Liisa katasteli yhä ympärilleen ja päänsä päällä ja tarkasteli vuoratuita seiniä, koristetuita räystäitä ja pylväitä, avonaisen porstua kattoa. Mutta silloin keksi hän yhtäkkiä kelloon päänsä päältä. Kun oli kuin syömäkello, syömäkello kai se olikin, vai ei ole syömäkello, niin että sitä silloin soitetaan, kun rauta tie lähtee liikkeelle, vai viheltää kanssa lähtiessään, ihan niin kuin vettäkulkies saan, tulle mennen. Se Ville se kaikki tietää, kysypä siltä mitä tahansa. Toko täällä sitten syömäkelloa onkaan, kysyi Matti. Ei ollut syömäkelloa, ei sitä tarvittu, kun kaikilla työmeihillä oli oma kello lakkarissaan. Matti on pelästy, että ehkä se taas tahtoo kaupitella kelloa, ainakin hän se kiiresti puhensa toisalle. Sitä minä, että kenenkä se Ville sanoi aikaan asuvan tässä talossa? Ispehtorihan se tässä asuu. Ei kai se oli semmoinen tavallinen pehtori. Herra, se on niin kuin ne muutkin. Oikea herrako? No mitenkäs herrahan se toki pitää siinä olla? Vai niin, no niin kai, niin kai. Matti taisi luulaa, että se on se meidän pappilaan entinen pehtori, sanoi Liisa. Iinkä luulut, sitä nyt ei tänne kuuna päivänä huolittaisi, ei kyllien valehdellut, kun sanoi tulevansa. Tokko lietullutkaan. Kyllä se on täällä asemamiehenä. Se ei mahda olla kovin suuri virka. On se sen itsensä mielestä suurikin. No sen nyt tietää, että itsensä mielestä. Sen muistahan se oli sen pappilassa Ollessakin. Ei kovin kumma virkamiehellä, niin luuli saavansa narrinaan pitää koko pitäjän väkeä. Vaan turhaan sen muutamia narrasi. Kerran rupesi minuakin uskottelemaan. Ja eikö tuolle ja itsekin uskonut, että rautatien vauhnuja vetävät hevoset niin kuin muitakin vauhnuja, että ne juostessa on syövät halkoja. Niin sanoi, ihan niin sanoin, vaan minä kun tiesin, mikä niitä vetää, en sanonut mitään. Annoin olla omassa luulossaan. Ja katsokaa pas ville, kun se ei pappilassa ollessaan antanut matin hevoselle mitään. Ei heiniäkään käskä nyt ottaa. Eikä mattikaan ilen nyt pyytää. Vaan kun minä sitten kävin, niin ruustina käski panna hevosen talliin ja tehdä appeen talon värkeistä. Piti pähä silloin antaa. Supi siliisa villelle ja sanoi sitten vielä hiljemmin villen korvan juuresa, että niin puhuivat pijät ja kyllähän ne tietää, että se aina aitassa käydessään pisti jauhoja omaan pussin, ja myy niitä. Saattaa se sen tehdä täälläkin, niin ettei pitäisi antaa käydä itseksi en jauho makasiinissa. Ei se täällä käykään jauho makasiinissa, hymyylivillä. No se on hyvä, se on hyvä. Mattia ville istuivat rappusille ja panivat tupakan matin kukkarosta. Mutta Liisa ei malttanut istua. Lähti kävelemään asemahuoneen ympäri. Hiiviskeli kuumassa päivän paisteessa kädet esiliinan alla, katseli ovista ja ikkunoista ja muuten nähnyt nousi varpailleen ja kurkatti kaulaansa. Kaakkunan kukkia ikkuna täynnä. Ja tuolla on seinä täynnä kirkkaita astioita. Enemmäämpä on siinä, kuin pappilan köykin seinällä, vaikka paljon hän on sieläkin. Kyökkikai mahtaa olla tämäkin. Ei yhtään ihmistä näkynyt, kummapa se on, että saavat pijätkin näin pitkään maata, kun päivä jo on aamiaisissa. Ähvä, ö, ä, r, vöör, tavaili Liisa sen pienemmän punaisen huoneen ovenpäältä, jonka eteen oli kierrellessään joutunut. Kaikki muut huoneet sillä puolen pihaa oli jo moneen kertaan kiertänyt ja katsellut. Taitaa olla ruotsia. Ämmä, ää, änä, änä, mäynnä. Liisa oli juuri sanan saamaisillaan, kun kuuli selkänsä takaa jonkun hiekassa sipsuttelevan. Pääätään keikutteli se, joka tuli hyrähteli ja vielkuilli hänen hameensa helmoihin ja vielä eteen ja taaksekin. Kovin se oli Liisa meillestä komeaksi puetettu, lei niinkin rimsut ja punainen huivi päässä mahtoi olla talon manseli. Liisa asettui niiamaan, niiasi ja toivotti hyvää huomenta, mutta toinen ei vastannut, ei huomannutkaan. Kulkiohitsi ja pyöritteli jotakin. Liikesi ollut avaivai mikä etusormessaan, hyrääliä, vielkuilli, kupeilleen ja hyppäsi välistäni kuin tanssi askeleen. Eiköhän tuon nähnyt. Voi olisi kohan ollut niin ylpeä, ettei ollut näkevi näään. Liisa eteni soraisen pihamaan ylisen toiselle puolelle ja kun näki postineedin kukkasmaan, kävi sitä katsomaan. Korreitapa oli kukkia siinä kasvamassa, mikä hän lie mikin nimeltään, yhden Liisa tunsi, valmun. Se oli ollut hänellä itselläänkin piirtin perässä kasvamassa, vaikka oli pässiroi ja hypännyt aidan yli ja syönytsin suuhunsa, johonka oli vielä ruustenna itse antanut siemenen ja kuinka istuttaa. Liisa tuli nojanneeksi kukkasmaan aitausta vastaan, mutta silloin koputti joku hyvin tiukasti ikkunaan. Ei Liisa sitä ymmärtänyt, että se hänelle koputti ja nojasi yhä aitausta vastaan. Silloin rämähti ikkuna auki ja kimakka ääni alkoi huutaan Liisalle. Mitä sinä muija siinä? Mene tiehees! Eikö tässä saa olla? Pilautuuko tämä siitä, jos tässä on? Pilautuuko? Pilautu se! Mitä sinä sitä kysy? Etkö sinä tottele? Menne heti kohta. Minä sanoin inspehtori. Kenen sinne ole muija? Vasta minu! Minä olen kenenkään muija. Olkaa ihminen minä olen. Menne loitto siitä. Elee koske se aitta. Minä sano se viimeinen kerta. Enhän minä häntä enää koskekaan. Eikä tässä saa seistäkkään. Menne loitto siitä muija. Sinä ei maalta kuitenkin ole ilman, että koske. Katto loitto, jos tahto. Hennonka ei minä tästä mennäkin. Niinna! Miksi sinä siihen tuli ollenkaan? Ja ikkuna paukahti vihaisesti kiinni. Kylläpä täällä ollaan. Ilman syyttä haukutaan ja mujitellaan. Lisätunsi sydämessään kärsineensä ilmeisen vääröiden. Mikä muija hän on? Rehellisä mehevaimo eikä mikään muija. Pilautuuko hän tuo tuosta, jos häntä vastaa vähän nojasikin? Syyttä kai tässä ahdisteltiin. Ihan ilman syyttä. Sillä välin Ville ja Matti asemahuoneen rappusilla tupakoivat ja juttelivat. Kun näkivät Liisan lähenevän, huusi Matti hänet luokseen. Liisa tulepasi tänne vähän. Liisa tuli likemmä. No, mikä hätänä? Tässä on Ville kanssa vähän mietitty yhtä asiaa, mitä hän sinä siitä sanoisit. Mutta Liisalla oli oma asiansa mielessä. Täällähän vasta kummallista väkeä on. Ei vätä nuo muualla herrosvätkään tuomoisia ole. Ei tarvitse kuin aidan takana seistä, ylinausymisesta ei puhetakaan niin jo haukuttaa ja mujitellaan. Anna haukku, vain haukkua. Kuka sinua on haukkunut? Mikä liian ollut väkäleuka? Ei vaan kuulehan. Mitäs sinä siitä arvelet, kun minä olen arvellut lähteä Lystin ajuun? Entäs minä? Sitäpä minä nyt tässä sinulta, että tahdotko sinä yhteen matkaan. Lystin ajuunko? Niin kuin rautatiemasiina tulee tähän. Kohta kai se tulee. Niin lyöttäytään yhteen kyytiin ja ajetaan vähän matkaa. Olisihan tuolla soma kerran eläissään ajaa tuollakin vai mitä? Ei kyllä lähdetä. Minkä se maksaa? Ei se paljoa maksassa liittiville. Kun markka maksatte niin saatte ajeita hyvän aikaa tästä toiselle asemalle. Niin näetkö se, eihän tuo markka paljon tunnu. Saisihan tuota sitten sanoa tuollakin ajan ensa. Ja kun on kerran tuotavarten lähtenyt. Jos katastettaisiin ensin, jahka se tulee. Ei sitä sitten enää ennätä päättää. Sellitti taas ville. Edeltäpäin se pitää päättää ja maksaa. Edeltäpäinkö siitä pitää kyytirahaa maksaa? Niin se on täällä asetus. Eikö se ole sama millonkaan se maksaa? Ja siitä saa olla vissi, että perille se vievi. Samaa paa samaa. Mitäs arvelet liisa? Mene vain jos hyvin mielesi tekee. Ei minun mieleni niin tee. Vaan minä ajattelin, että jos sinun tekisi. Vaan jos ei tee, niin... Niin no lähdetään vain. Vaan millonkaan takasin? Kyllä sieltä vielä tänä iltana ennätä te takaisinkin. Lähdette vain rataa myöten astumaan. Saapiko sitä kävellä? Kuka pa tuolla metsän keskessä lie poiskaan käskemässä. Käypipäälle vain. Ja tie on hyvää. Eikä se eksyksiin kään kuljeta? Matiltaja Lisalta päästä hyrätti hyvän mieleen nauru. Niin leikki se se ville. Vai ei eksyksiin kuljeta, no ei kai. Siis sieltä samalla lailla takaisinkin, kun odottaisi muutamia tuntia, sanoi Ville. Mutta kyllähän Mattia ja Lisa toki paluumatkan kävelläkin saattaisivat. Hyvähän tuo, ku sinnekään ajaa. Mitäpä sitä toki kaa haketeen? Ja niin olivat Mattia ja Lisa päättäneet lähteäkseen rauta tiellä ajamaan. Matti kaivoi heti kohta kukkarostaan Markan ja tarjosisen Ville, että Ville siitä kyytirahan maksaisi. Ei sanonut Ville vielä kiirettä olevan. Vielä makasi inspektorikin, joka kyytirahan kantoi. Tokko tuo nouseekaan niin ajoissa, että ennättää ottaa rahan. Se vähän pelotti Mattia ja Lisaa. Muuten olisi tämä odotus hauskalta tuntunut. Vaan minkähän laista ajua se olisi? Taitaa mennä sitä vauhtia, ettei etensä kykene katsomaan. Mahtaako siinä äkkenäinen osata oikeen ollakkaan? Vaan eiköhän ehkä osaisi, kun näkisi, mitenkä muut. Ville kaisen tiesi, joka oli itse monta kertaa ajanut. Kyllä oli hyvä miestämään Ville, kun neuvoi kaikkiaan ja näytteli. Minkähän olisivat joutuneet täällä vieraalla maalla ihan oudot, jos eivät olisi Ville atavanneet? Ei toki olisi tullut heidän elämästään, ei kerrassa mitään. Ei toki kerrassa mitään. Puoleen alkoi tulla jo päivä ja ikunoiden edestä kohosivat vähitellen verhot. Ovet rupesivat käymään, ihmisiä tuli huoneista, haukottelevia herroja ja muita. Silläpä on se oma lakki tuolla, vai se se nyt on se inspehtori. Ihan littää lakki ja lippakansa yhtä tasainen. Vai se semmoinen on niillä kaikilla rautatien herroilla. Se Ville se vain kaikki tietää ja neuvoa. Vaan ylpeitäpä ne näytti olevan kaikki. Ei tämäkään sivukulkies saan katso nutkaan. Mattia Ville käyskentelivät huoneiden ympärillä ja yhtyivät siellä niihin äskeisiin työmiehiin ja kirkonkylän isäntiin, jotka olivat aikansa maantietä kulkeneet ja sitten takaisin kääntyneet, kun oli tullut muita vastaan, jotka asemalle aikoivat. Liisa oli mennyt inspehtorin kyökkiin, ruvetakseen nytistään syömään, kun päivä paahtoi muualla niin, että tahtoi voi käsiin sulaa. Kyykissä oli se sama naisihminen, jota Liisa oli ulkona tervehtinyt ja oli siellä muutamia muitakin. Tokkohan se oikean maamselli onkaan, koska pahan tekee hellaan valkeata. Liisa toivotti uudelleen ovensuusta hyvää huomentaan, mutta ei siihen nytkään vastattu. Katsottiin siirristätyyn silmin ja kysyttiin, mikä asiana. Ei sanonut Liisa olevan asiaa tämän enempää. Olihan vain odotellessaan tullut. Vaan siihen vastattiin, ettei täällä odoteta, minköin odotussaliin. Enhan minä toki saliin. Saatanhan minä kyökissäkin, sanoi Liisa nöyrästi. Vaan nyt naurettiin hänelle vasten naamaa. Kaikki kyökissä oliat nauroivat. Eikä Liisa ymmärtänyt, minkä tähden ne nauroivat. Mutta hänelle ne kai nauroivat. Liisa vetäytyi pois kyökistä. Ei hän ollenkaan ymmärtänyt näitä tämän puolen ihmisiä. Mikä haukkui, mikä nauroi, ja kaikki olivat yhtä ylpeitä. Ei vät hän oo muualla herrat tuomoisia olleet. Alkoi ajaa hevosia kartanolle. Kyytejäkin tuli, mikä kiesseillä, mikä kärryillä. Humahti sinne yhdet vauhnutkin. Runonvoudin kuuluivat olevan, joka tulee rouvansa kanssa rautatietämyöten. Mitä sinä minusta seuraillet? Suhahti Matti syrjä suulla äkäisesti Liisan korvaan. Ei olisi näet suvainnut Matti Liisan häntä seurailevan, kun hän itse miesten mukana kulki. Mutta minnekäs olisi Liisa mennyt, kun ei ollut tuttua yhtään, joka paikassa oltiin äkäisiä. Runonvoudin kuskikin oli äsken pukiltaan r-äisyyt pois tieltä ämmä. Eikä Liisa kuitenkaan ollut muuta mitään, kun hyvä matkan päässä seisonut ja katsellut hevosia ja vauhnuja. Sen suuremman punaisen huoneen edustalle, jossa oli isot kaksipuoliset ovet, oli kokoontunut väkeä. Liisa lähti katsomaan, mitä ne siinä seisooivat, ja miehet siirtyivät myöskin sinne päin. Ne päähän nyt tulevat minun perässäni, enkä minä heidän, ajatteli Liisa. Isossa huoneessa punnittiin tavaroita, kirstuja ja kapsakkeja, jotka kuuluivat olevan matkalle lähtevien, niin sanoi Ville. Matti työn täytyi ovenpieleen ja katseli punnitsemaa miestä. Se oli hänestä tuttu, ja kun oikein katseli, niin Pehtorihan se olikin. Yhden tyylinen oli takia laki kuin Inspehtorilla, vaikka ei aivan niin komea. Hyvin se oli hommassa. Miittasi, nosteli tavaroita ja kirjoitti kirjaan. Ei puhunut monta sanaa, eikä kertaa kaan katsahtanut ovella oleviin. Vaikka Matti sitä olisi odottanut, että olisi saanut tervehtiä. Vähän väliä meni sitten paperien kanssa päärakennukseen, väki aukesii edessä, mutta eihän silloin kaan katsonut kehenkään. Matti ajatteli, että kun se tulee sieltä takaisin, niin silloin hän asettuu eteen niin, että se näkee. Hän ei se kertaa kaan onnistunut. Eiköhän olisi Pehtori häntä enää tuntenut, vai eiköhän ollut näkevinään? Punnittuhan tavarat nosteli Pehtorin ja matalapyöräisille kärryille ja työnsi ovesta ulos. Tuimasti työnsi eikä katsonut sivuilleen, vaikka olisi kuka allekin jäänyt. Matti olikin vähällä jäädä, mutta eihän tä Pehtori sittenkään huomannut. Ei Matti olisi Pehtorista luulut tulevan noin mahtavata miestä. Kohtasi tulee, sanoi nyt Ville, ja siitä sanasta tuli Mattilia Liisalle kiire. Hyvännen aika. Tuota, ihan ko paikalla. Puolen tunnin päästä on tässä. Nyt pitäisi jo maksaa kyytirahaa. Kyytirahaa, niin tuota, paljonko sitä olikaa kyytirahaa? Markka, vai Markka, mitenkään se on? Lähdetäänkö me Liisa? Emminä häntä tiedä tässä kiireessä. Markkahan siitä, eiköhän lähdetä, vaan emminä tiedä. Lähdetään nyt vain. Pitää hän sitä siinäkin. Eikö se Ville lähtisi mukaan? Emminä, kyllä se teiltä yksinkin bassaa. No, lähdetään sitten, lähdetään kun on kerran tänne asti tultu. Matti kai voi Ville, Markkan taskustaan ja Ville meni ostamaan pilettiä. Ja Matti ja Liisa ajattelivat, että nyt siinä ei auta mikään, ja että nyt sitä kai pitää kohta siinä mennä. Niin tuntui, kuin olisi suuri tapaus tulossa, jota ei ennen ollut elämässä ollut, eikä mahtaisi vastakaan tulla. Ei kuin tämän yhden kerran. Ja nyt se oli tulossa, joka alansa vapisuuttia, pani äänen värajämään. Kuudennen luvun loppu. Seitsemäs luku, Rautatie. Tämä on LibriVox äänite. Kaikki LibriVox äänitteet ovat julkista omaisuutta. Lisätietoja saadaksisi tai ilmoittaa tuoksisi vapaaehtoiseksi, mene osoitteeseen LibriVox.org. Lukijana tuija Aalto. Rautatie, Juhani Aho, Seitsemäs luku. Ei vät tienneet oikein Mattia Liisa, olivat Rautatievaunuun joutuneet. Liisa ei varsinkaan tiennyt. Ja nyt sitä oltiin siinä. Ja nyt se lähti liikkeelle. Koko huone, ovet ja ikkunat ja lattia, Herra Jumala kunhan ei hajoaisi. Siihen oli nyt jouduttu ja siinä sitä nyt mentiin. Liisa istui penkillä ja piteli tiukasti kiinni. Matti seisoi penkkien välissä ja piteli hänkin käsillään kiinni. Niin yhtäkkiä oli lähtö tullut, ettei tiennyt mitään ennen kuin se jo tuli. Mattia Liisa olivat seisoneet ja odottaneet villejä, että se toisi piletin. Kello oli silloin soida rämähtänyt päämpäälle ja Liisa oli saikähtänyt sitä niin, ettei ollut ennen milloinkaan olut niin saikähtänyt. Kun oli tointunut katsomaan, oli siinä pehtori, joka sitä kielestä rämisti. Mutta silloin oli kuulunut kimakka vihellys ja ihmiset olivat huudahtaneet. Tuolta se tulee, tuolta se tulee ja sieltä se oli tullutkin aukeata pitkin. Puhalta uunut huokuen ja pursuten sillan syrjään. Sydän alaa oli vihlaissut Liisan ja aivan oli ollut selälleen hoipäivä. Nyt se tuli. Liisan ja aivan oli ollut selälleen hoipertua. Ja tuonut tullessaan huoneita, jotka kulkivat pyöräin päälle ja joissa oli lasit ja jotka olivat toisissaan kiinni, ja itse se kiilsi kuullalle ja välkyi, että silmiä huikaisi. Ihmisiä oli sieltä pölähtänyt asemasilta täyteen. Vaan silloin oli villetullut huoneista melkein juoksujalassa, ottanut käsipuolesta kiinni ja työntänyt sisään ja antanut keltaiset paperiliput ja käskenyt näyttää, kun niitä kysytään. Itse oli sitten sitä tietään mennyt ja heittänyt heidät siihen. Ja sitten se oli alkanut liikkua. Siinä ne nyt olivat ja nyt se kulki täyttävä auhtia. Tulematti istumaan, että putoa, onhan tässä sijaa, minun vieressäni, sanoi Liisa vapisevalla äänillä ja puristautui yhä lujemmin penkinlaitaan kiinni. Eihän tästä, minnekkä pudonne, sanoi Matti, mutta siirtyi kuitenkin penkinle istumaan ja tarttui käsipuuhun kiinni. Yhä kiihtyi kulku, metsät ja maat vilisivät silmissä, kun ikkunasta ulos katasti. Välistä se viheltää hihkaisi, että selkäpiitä karmi, ja silloin tällöin paiskasi valkeaan savun ikkunan eteen. Matti ja Liisa istuivat vastakkain, tujottivat toisiinsa ja pitelivät kiinni. Kummastakin tuntui heistä, kun istuisivat he vauhkon hevosen rattailla, joka suitsettomin suin alamäkeä laukkasi. Kerran oli Liisa koskea laskenut, mutta ei sen niin hirveätä ollut kuin tämä. Liisa uskaltanut ulos ikkunasta katsoa, Matti uskalsi vain välistä vilkaista. Mutta kokivat Matti ja Liisa kuitenkin ollaan niin, ettei toinen saattaisi sanoa toisen pelanneen. Eihan meillä tässä mikään hä tänä ole, koki Liisa vakuutella Mattille. Mikäpä tässä lie meille sen kummempi kuin muillakaan? Onko täällä muitakin? Liisa istui siinä selin muuhun vaudun eikä nähnyt muita kuin Mattin. Näkyy hän tuolla olevan. Liisa vähän rauhottui, kun oli muitakin. Onko monta? Etko sinä saata itse katsoa? Etkö uskalla päätäsi kääntää? Liisa uskalsi. Heitti käten sen irti ja kääntyi katsomaan. Tai ihan siinä sentään pitelemättäkin pysyä. Mikähän mies se on tuo tuossa? Missä? Tuo tuossa, jolloin on parta, joka meihin nyt katsoa. Oletko osoittelematta? Ne minä tiedä. Ei sinun Matti tarvitse käsilläisi siitä penkinlaidasta kiinnit pitää. Ne minä sen tähden pidäkkään. Minkäs tähden? No en minkään tähden. Matti piti vielä vähän aikaa kiinni. Ei tahtonut heti kohta herätä pitämästä. Ettei Liisa olisi luulut, että hän sen tähden piti, kun pelkäsin muuten putoa vansa. Konduktyöri tuli vaatimaan pilettiä. Sillä oli komeat verkavaatteet silläkin. Hopeiset napit. Tähti otsassa ja nahkainen kotelokupeella. Mitähän se siinä kuletti? Olisi sitä Liisa halunnut tietää, mutta kovin näytti isolta herralta, että olisi illetnyt kysyä. Tekö sitä olette se kapteeni? Kysy ihan kuitenkin. Konduktyöri minä olen. Missä se on kapteeni? Samaa se kapteeni eli konduktyöri. Missä piletti? Anna Matti, sinullahan ne on. Matti kaivoi piletit taskustaan ja konduktyöri pistenee koteloonsa. Poisko ne otetaan? Pois. Ei kai tässä mitään vaaraa tapahdu? Jos sattuisi kaatumaan, eli miten muuten lehmän päällitse, kun näin kiivakasti konduktyöri naurahtia meni ulos. Ylpeitä ne on kaikkia nämä rautatien herrat sanoi Liisa Mattille. Ei ovat vastaan vaikka oikein kysyy. Ei se tuo ylpeä ollut. Mitä sinä menit lehminesi siihen? No niin, ruustinnan sanoi. Kyllä se tuo sen paremmin tietää. Liisa antoi hänen tietää. Saat toi pääset tietääkin ja eikä tässä hengen häntää ole koska se nauroi. Ja siitä naurahtamisesta väheni paljon Mattinia Liisan pelko. Alkoivat katastella vaunua sen seinijä, kattoa ja penkkejä ja tarkemmin ikkunasta pihalle. Kiivakata oli yhä menonkyyti. Metsä ei kun vilahteli jäljelle jääden. Huiskahtain lensivät ohitsiä sanomalankapylvää, toinen toisensa perästä ja kun pelto tai niity tai järvikohdalle sattui, ei ennattänyt kunnulla katastaa, kuten metsässä taas. Ei sille häikäälle näy paraskaan juoksia piisaavan, ajatteli Matti. Mutta mikä kumma tätä vetää, sitä ei Matti jaksanut ymmärtää. Matti siirtui likemmäksi ikkunaa. Se oli auki. Eiköhän tuota tuosta näkisi, kun päänsä pistäisi ulos ja katsoisi, mikä se siellä edellä tätä vetää. Mutta ei Matti uskaltanut pistää päätään ulos. Koettihan kuitenkin syrjittäin tirkistellä ikkunasta. Matti päätäsi siihen, varoitti Liisa. Etkö muistan, mitä Ville varoitti? Mutta siksi me Matti nyt juuri pistikin päänsä ulos, ettei Liisa luulisi, että hän ei uskaltanut. Vaan tuuli oli temmatahatuun päästä ja Matti löi poskensa ikkunan pieleen. Ei siitä näe mitään, menee liian kiivakasti, että näkisi. Nyt sen näit, olik pudottaa lakkisi, sanoi Liisa. Mutta Matti ei siihen virkannut mitään, istui vain äänetönna. Siis tästä penkistä parrakas mies Mattin ja Liisan penkkiin ja katseli heitä vuorotellen vasten silmiä kumpaakin ja pyöritteli nauruaa silmissään ja suupielissään, mutta ei kuitenkaan vielä ääneen nauranut. Ei se ollut Liisan mielestä oikein täysipäisen näköinen. Parta viuhotti niin kummallisesti suupielissä, ja päällään oli sillä iso sarkannutun reuhka, jossa oli laajat taskut. Yhden taskun revenneessä nurkassa kenytteli puteliselkäkenossa. Sanaakaan sanomatta rupesi mies hihittelemään siinä ja tirkistelemään vuoroin kumpaakin Mattia ja Liisa. Mutta eivät Mattia Liisa olleet häntä ensin näkevinään? Minnekäs isäntä ja emäntä menevät? Kysyi hän vähän ajan kuluttua. Isännästä ja emännästä leppyivät Mattia Liisa häntä katsomaan. Ei me olla isäntiä ja emäntiä. Vai ette ole? Kikikikik, kyllä minä tunnen, kuka on isäntä ja emäntä. Vai tunnette? Tässä tuota vain nyt mennään. Vai tässä vain mennään. Vai tässä vain mennään, kikikik... Kackakkuk? Vai tässä vain mennään? Taitaa olla lysti mennään. Teillä taitaa olla vielä lystimpi, sanoi Liisa. Mies iski Mattille silmä ja nykäsi häntä kynäs päällään. Vain lystimpi, vain lystimpi, kikikikikik... Emäntä meinpants att minulla Eraa lystimpi. Mitäs isäntä meinaa? Liisa alkie ja nauratti Mies huomasi sen ja nauroi yhä hartaammin, sitten veti pullon taskustaan. Tietääkö esiin, että emäntä, mitä tässä on isännälle? Kiikka, kakke kukuk! Mies puhui Liisalle ja iski silmää Matille. Miis tässä se toki tiedettäisiin? Eihan sitä kenestäkään toki näen, mitä sen putelissa on? Vai ei näe, vai ei näe? Emäntä pistelee, ettei minusta näe? Rypätään isäntä, niin emäntä näkee. Matti ei koskenut tarjottuun pullon. Eikö isäntä tohdi, emäntä nältään ryipätä? Mutta nyt Matti ryippäsi, ryppäsi vähän. Ei tohdi isäntä ryipätä aikamiehen ryyppyä. Matti ryippäsi pidemmän ryypön. Ryypätessään katseli kuitenkin pitkin putelinkuvetta Liisaan. Liisa näytti vähän loukkaantuneelta, mutta ei kuitenkaan niin paljon kuin Matti olisi luullut. Mistäs kaukaa ollaan? Kysyi nyt Matti Vieraalta. Milloi mistäkin, Vieras ryippäsi parhaillaan. Villoi mistäkin, niitä kaikenmaailman miehiä. No niitä kaikenmaailman miehiä kikikikiki. Minne käs on matka. Minne milloinkin, minne milloinkin saattaahan sitä kesällä vaikka minne. Taitatte olla kiselli? Kiselli olen ja kesällä kulen. Kikikakakek ryypätään, vieläkö tuota ryyppäisi? Matti ryyppäisi, mutta ei uskaltanut katsoa liisaan. Suutarin vai räätälinkö kisälli? Uurmaakarin, eikö olisi isännällä kelloa, niin korjattaisiin. Sitä ei ollut Matti kuule vinaan, katseli ulos ikkunasta ja sanoi menevän kiivokasti. Matin silmessä näyttikin, että vauhti yhä lisääntyi. Menei niin kiivokasti, että korvissa suhisee. Kikikikikik, nauroi kisälli, korvissa suhisee, no, eikö vielä? Ei vielä juo Matti enää, sanoi liisaankarasti. Tämän kiivokan kulun kunniaksi, sanoi kisälli. Kiivokan kulun kunniaksi, ja joka sanaa väliä Matti ryyppäisi ryypyn. Hei Luveee, nyt se vihelti, hei Luveee, nyt sitä mennään. Matti oli noussut seisohalleen, ja hänen hattunsa oli käynyt kallelleen. Matti, kuuletko sinä, voi tuota Jumala tonta, humalassahan sinä. Ole vaihti liisa, en minä ole humalassa. Antaa sen mennä vain, joko se seisottuu. Nyt se seisottuu, nyt pitää lähteä maalle, mehän ollaan tähän jääpiä. Isäntä lähtee vielä eteenpäin yhden välin. Suusi kiinni sinä sen rentale, sinähän sen juotit. Tule pois Matti, näetkö, kun kaikki muut jo laittauvat. Mikki ajeta vielä yhtä väliä, kun ollaan kerta liikkeellä. Onhan tässä päivää. Ei nyt enää. Ajetaan pois, hui, nyt se jo viheltää. Voi hyvää isää. Ja Juna lähti taas liikkeelle, kiihtyi kiihtymistään ja kiihti kohta taas täyttä vauhtia. Liisa istui ja voivotteli vuoroin, vuoroin sadatteli Matti ja Kisälliä. Mutta Kisälli kikatteli, kakatteli ja kukatteli, ja Matti reemoitsi kulun kiivaudesta. Ei ollut Kisälli vielä ennen mielestään niin hupaisen mieheen yhtynnyt. Hi hi hi, tulko onpas nyt ruunuoriinien kilpaan. Hi hi hi, nyt sitä laukalla lasketaan. Hei tamma. Liisa hoi, eikö tämä ole lystiä? Voi hyvää isää. Ei pidä emännän olla milläänkään, antaa isännän vain ajaa lystiä. Suusi kiinni sinä sen rentale roisto. Voi voi voi. Elää voivottelen Liisa, elää voivottelen, kun sinua ruunun orin vetää. Hevonen, hevonen, hevonen. Oletko vaihti Matti, kaikki ihmiset katselevat sinua. Katsokoot, katsokoot. Lempos oikoon. Ja nauravat sinulle. Nauravatko? Istuja ole hiihkumatta. Matti istuutui ja painoi kasvonsa käsinsä. Kuttuuri tuli vaatimaan pilettiä. Johan me teille annettiin. Ne olivat viime asemalle. Nyt pitää olla uudet. Miksi ette jääneet viime asemalle? Hoi hyvä herra, olisihän me jäytyy, mutta kun ei saanut tätä miestä, onko se juovoksissa? Ei se ole. Se ei kai ole ollut ennen milloinkaan, eikä se ole nytkään, muuten liettu ollut kipeäksi. Eikö tuo liettämä jumalat on vauhti mennyt päähän, kun ei se lähtänyt paikaltaan? Vauhti päähän. Kikikikik, sai halvauksen. Vai halvauksen? Ei päähän. Vieläkö se tuo häpeämätön sikaa? Ei saa haukkuua ihmisiä. Enhän minä, enhän minä, vaan sehän sitä juotti, eikä heittänyt rauhan. Hoi hyvä isä. Piletti teidän täytyy kuitenkin maksaa. Paljonko se maksaa? Kaksi markkaa. Se on kaksinkertainen maksu. Eikö se markkapiisaa? Tuon maksetavahan se oikeutta myöten olisi, joka narrasi sen juomaan. Anna Matti kukkarosi. Kuuletko sinä? Mutta Matti ei kuulut. Hän jo käsiensä varassa nukkui. Liisa löysi kuitenkin kukkaron ja maksoi. Voi hyvännen aika. Kaikkeen sitä on jouduttu onnettomuuteen. Mutta silloin vihelti junaa ja seisahtui uudelleen. Liisa kuletti kondikteoriin ja kisällin avulla Mattin vaunusta ulos. Kisälli kikatti liiku katteli. Liisa itse voivotteli ja kondikteori noitui. Elkeää hän häntä edes hyväherran oituko. Ehän se oli aina semmoinen, mitä lienee nyt sattunut. Se rauka kun ei monee vuoteen, niin mitä se sietäisi? Rukoili Liisa kondikteoria. Mutta kun kondikteori oli heidät heittänyt ja noussut junaan ja junataas lähtenyt liikkeelle, niin retuutti Liisa Mattin vähän syrjään huoneiden suojainen. Siellä helhytti hän häntä korvalle, niin että pääsi itseltäänkin itku. Siitä Matti siksi tointui, että osasi kysyä, mikä se oli ja sitten, missä me ollaan? Missä tuotaan lietäneenkään? Ei tuo ole oman maan näköistäkään. Mitä maailmata liekään? Ja Liisa pilahti uudestaan itkuun. Maa olikin aivan noudon näköistä. Yhtä tasaista, eikä puita, eikä metsää, kuin kauka nähään mötti. Minä nukkuisin. Osatko sinä sanoa missä minä nukkuisin? Sopersi Matti. Minnekä minä sinut nyt nukkumaan? Nukus siinä missä olet. Tuossa on halko pääsi alle. Painaus siihen lastukolle. Matti painautui lastukolle, halkopin on juureinen nukkui heti kohta. Liisa istuutui vähän matkaa siitä muutaman pölkyn päähen. Nyt vasta tämä rupeisi Liisasta oikein surkelta tuntumaan. Voi hyvännen aika, kun tuonne lähdettiinkään. Jo hän oli sitä kauan ajatellut. Jo aivan omasta pihasta lähdettyä, kun matti rupeisi jättämään ja sitten pitkin matkaa kuumassa helteessä ja kun piti kirkon sivu mennä. Siitä se nyt oli rangaisdukseksi kaikki tämä onnettomuus ja eipä syyttä ollutkaan. Ja siinä kummassa kulun humakassa, johan hän siinä ajatteli, ja kun Matti vielä rupeisi juomaan, niin johan ajatteli, ettei tästä kuuna kuullaisena päivänä hyvää loppua tule. Siinä se nyt retkottaa. Kunhan edes selviäisi, että pääsisi lähtemään, ja minnekä sitä sitten lähtee? Osaakko edes kotinsakaan? Oi, hyvää isää. Seitsemännen luvun loppu. Kahdeksas ja viimeinen luku, rautatie. Tämä on LibriVox äänite. Kaikki LibriVox äänitteet ovat julkista omaisuutta. Lisätietoja saadaksesi tai ilmoittaa tuoksesi vapaaehtoiseksi, menee osoitteeseen LibriVox.org. Lukijana tuija-alto. Rautatie, Juhani Aho, kahdeksas ja viimeinen luku. Sieltä päivä oli jo käsissä, ja Mattia Liisa kävelivät rautatien rataa pitkin. Sinne päin kiinnittäen hitaista kävelyä, mistä äsken olivat tulenvauhdilla tulleet. Matti kulki edellä. Liisa vähän jälempänä kokien perästä tulla. Eivät puhuneet mitään toisilleen. Matti ei tahtonut mitään virkkaa, ja Liisa ei tohtinut. Vielä olisi tehnyt Liisan mieli juonnitelemaan, ja vielä sen sisuksissa Riidan haluu kutkutti, mutta ei sitä sieltä uskaltanut päästää. Mattin herättyä oli Liisa ruvennut riitelemään, ja saanut jo Riidellä vähän aikaa ja haukkuan Mattia. Mutta kerran oikein selvityään oli Matti heti kohta käskenyt hänen tukkimaan suunsa. Käskenyt yhden kerran ja toisen kerran siivosti jahiljaisesti. Mutta kun Liisa siitä vain kiihtyi, niin silloin sanoi Matti kolmannen kerran, olen nyt akka vait, tahi ei sinua hyvä peri. Ja siitä täytyi Liisan herätä riitelemästä, vaikka väkinäistä oli herkeäminen. Ei ollut päivän paistetta Mattinkaan mielessä, kun hän heräsiä katseli ympärilleen eikä tuntenut seutuja. Ei hän sitä oikein muistanut, mitä oli tapahtunut, mutta ei hän sitä kysynytkään. Koki itse muistella, kun Väänätteli Kontti selessä astuen rataamöiden poikkipuilta poikkipuulle sanakaan puhumatta. Vähän hän muisti, mutta ei kaikkia kuitenkaan. Minulla on sinun rahakukkarosi, sanoi Liisa, ja ajatteli, että kun sisän tahtoo takaisin, niin saan hän edes sanoa, että koko hän annankaan, kun ei sinussa kuitenkaan taida olla sen haltijata vielä. Mutta ei Matti tahtonutkaan kukkarotaan takaisin, kulki, niin kuin ei olisi kuullutkaan. Sitä hävettää, ajatteli Liisa. Kaksi markkaa sitä meni tältä viime taipalilta ihan hukkaan, kun olisi lähtenyt siinä kohti pois, mihin ensin oli määrä mennä, niin ei olisi sekään rahamennyt hukkaan. Mutta ei tämäkään vaikuttanut mitään. Ja niin kulettiin taas ääneti linja suoraa tietämyöten, ja ikävää oli matkanteko, kovin ikävätä kummastakin. Niin, että ei edes haastelemaan siitä tehnyt mieli. Ilma näytti vielä rupeavan sateiseksi. Pilviä oli koko päivän aurinkoa vasten kasvattanut ja ukkonenkin keskipäivällä jymissyt. Mutta siihen haihtui kuitenkin ukkonen. Tuulikampe sihe itään ja alkoi sadetta nostaa. Liisa oli muutamia kertoja taakseen katsonut, mutta Matti ei kertaa kaan. Ei näkynyt niitä paikkoja, joista oli lähdetty kävelemään, mutta ei edessäkäänpäin erottanut muuta kuin yhtä suoraa ja yhä kapeenavaa aukeata. Mutta yhtäkkiä katastivat kumpainninkin taakseen. Oli korvaottavinaan niin kuin viheellistä jotain. Hyvä olikin, että katsoivat taakseen ja hyppäsivät kutakiireimmiten tiepuoleen, toinen toiselle puolen tietä. Muuten olisivat alle jääneet. Juna sieltä tuli, hihkaisi kohdalla ja söhkäsi heidän välitsensä. Kylmä ilman henkin nuolaisi molempain kasvoja ja tuntui selkäpiihin saakka. Siinä se nyt meni ja me olemme tässä, ajattelivat Mattia Liisa. Jos olisi oikein ollut, niin olisi saatu siinä mennäkin sen kahden markan edestä, eikä olisi tarvinnut kävellä, ja vielä olisi jäänyt tähdettäkin. Mutta eivät he näitä aatoksiaan kumpainenkaan toiselle ilmoitelleet. Ja sitten rupesi satamaan heti kohta, kun Juna oli ohitse mennyt, ja näytti siltä, että se ei helpota moneen päivään. Idästä sadetta nosti, ja sieltä sitä kesti. Liisa kokosi hameet korvilleen, ja Matti nosti nuttunsa kauluksen pystyyn. Hyvä toki, että edes tiepysyi kuivana. Mutta muuten ei ollut hyvä ollenkaan. Paljoa enemmin paha ja ikävä. Sen tuntivat kumpainenkin. Ja olisivat aikoja sitten takaisin kääntyneet, jos olisivat pois päin menossa olleet, mutta kun kotiinpäin oli matka, niin piti hän sitä mennä. Milloin häntä joutuneikaan omaan pirttiinsä? Vaan eivät he enää vasta, kuuna päivänä lähe. Ei niin, kun maa ihmetä, että he sitä lähtevät katsomaan. Ei vaikka laittaisivat kaksi tämmöistä rinnakkaineen koko maailman kansa sinne rientäisi. Ja vettä rupesi yhä rankenmasti satamaan. Kylmän laista sadetta vielä. Matalaksi aleni taivas. Harmaaksi sakeni ilma, ja päiväkin jo laskujaan läheni. Ei. Kyllä he nyt sen ymmärtävät, etteivät ne heitä varten ole rautatiet ja muut senmoiset. Hulluja he olivat ja lapsekaita, kun tänne lähtivät. Ja jos vielä eivät olisi ajamaan lähteneet, olisivat edes tyytyneet siihen, että syrjästä katselivat. Niin jo olisivat kohta kotona. Vaan nyt, milloinhan lienevätkään. Sohisten satoi vettä synkkään metsään kahden puolen tietä ja raskaasti tuuli. Ja virtanaan valui sitä vaatteiden laskoksissa ja läpikin tungi. Tuli sitä hatundiärin ylimatin silmille ja määrän hameen läpi tippui liisan niskaan. Satoi vettä matin ja liisan kotiin tullessakin vielä. Yhtä matalana oli taivas ja yhtä harmaana ilma. Läpimärkiä olivat savessa jalat ja lahkeet ja hameen helmat. Mitä matkoja lienevät kulkenneetkaan? Eivät sitä itsekkään oikein tienneet. Eksyksissä olivat kulkenneet, soita rämpineet ja metsia ja tiettymiä korpia. Matin kohti oli matti metsätietä ollut oikeisemaan lähtevinään ja liisa oli kysymättä perästä tullut. Vaan ei ollut matti kauan kulkenut ennen kuin oli jo haihtunut. Ei ollut liisa siihen mitään virkanut. Ääneti perässä tullut ja ajatellut, että kulettakoon. Tottapahan jonnekin kulettaa. Olivathan viimein kuitenkin kyselemällä maantiehen yhtyneet. Lumireen kohdalla juuri, jossa oma tie erosi maantiestä ja sitä oli lähdetty kotimökille kulkemaan. Ja sen meneen koinen harakka oli taas entiseltä sialtaan männiköstä alkannut räkättää ja märkänä luuhakkeena kulkevain edessä hypellä puusta puuhun kahden puolen tietä. Tuossa se nyt taas on sama lintu, oli liisa ajatellut. Kun olisi sen naurun ennen merkiksi arvannut, niin ei olisi tätäkään tullut. Mutta ei liisa siitä Matille mitään sanonut, ajatteli vain itseksensä noin. Jo alkoi loppumatkalla livetää kummankin jalkaa. Liukkaassa savessa oletikin, niin että pitkä tuli jälkiä oli monesti selälleen kaatua, mutta ei kuitenkaan kaatunut. Lakoon oli ruispainunut pellolla ja lakoon paikoitelleen sakeja heinikkoaitovarrella. Mustiksi olivat sateen puolelta aidat vettyneet ja huoneiden seinät ja ikkunainpielet. Ja kun astuivat pirtin porstua sisään, niin vettä vuotikatosta, jotta oli iso lammikkolattialla. Ei ollut pirtin kattokuitenkaan vuotanut. Ja uunin oli toki kotimies pannut lämmitä, että sai kuivaila. Tinkki kotimies yhtä ja toista kyselemään, mutta kun ei vastausta saanut niin herkesi. Eivät Mattia Liisa kuivaa päälleen saatuan sitä ajatellet, mitä muut matkamiehet, että on sitä nyt maailmaa nähty. Sitä ajattelivat, että ei ne meitä varten ole semmoiset, ei sekään rautatia. Eivätkä he siitä ikinä sanakaan puhuneet, eivät keskenään, eivätkä muiden ihmisten kanssa. Muuhun puheensa käänsivät, jos se sitä sattumalta läheni, ja aloittivat vähän vaiti oltuaan toisesta paikasta. Ja kun muiden kuulivat rautatiestä puhuvan, niin lähtivät siitä joukosta syrjempään tai eivät ollenkaan puheisiin puuttuneet, jos varoivat rautatien puheeksi tulevan. Mutta kun he seuraavana aamuna kotiin tulonsa jälkeen nousivat vuoteiltaan ja katastivat ikkunasta ulos, oli edessä jo kirkastaivas ja pouta tulossa. Eihan tuo toki tuohon vaikuttanut, poudan pahan kuitenkin antoi, että ei nää pääsee. Niin ajatteli Mattia, noin Liisakin ajatteli, vaikka eivät he taaskaan siitä aloitoksestaan toisilleen mitään virkkaneet. Ja kun Liisa oli tarhalle mennyt lehmää lypsämään, kuuli hän, kuinka Matti Pellompien tarella viikatettaan hioahelisteli. Se jo niittää, pitää tästä minunkin jo sinne kohta. Ja Liisan sydän alassa hytkähti yhtäkkiä niin hyvän mieleen tunne, että pyörähti vesisilmään kesken lehmän lypsyn. Pilven ranta väistui aamun kuluessa yhä korkeammalle ja sijaan täytti kellahtava taivas. Aurinko alkoi sitten kimallutella kasteista pihanurmeja ja vettyneistä seinistä nostattaa hyyryilevä älämmintä. Matti oli viikatteensa hionut ja kurahtain katkesi sen edessä kostea pienarheinä. Ja lehmäänsä lypsi Liisa, siivilöi pyttyy maidon ja kissan kupposen pankonurkkaukseen täytti. Viimeisen luvun loppu.