 Ser o no ser, aquest és el dilema. És més nopla sofrir calladament els cops i les fleixes d'una sort indigna, o alçar-se en armes contra un mar d'adversitats i eliminar-les combatent. Morir, dormir, res més. I si dormint, s'esborren tots els mals del cor i els mil estigmes arretats per la carn, quin desallàs pot ser més desitjat? Morir, dormir, dormir i potser somiar. Aquestes preguntes i reflexions les formula un noi jove i tormentat anomenat Hamlet en un famósíssim monòleg d'una famósíssima obra de William Shakespeare que segur que coneixeu. Per cert, la tradició fa que ens imaginem el jove Hamlet amb un posat melancòlic i una calavera a la mà mentre pronunciar aquestes paraules que acabo de llegir, però la veritat és que Shakespeare no en diu res d'això, ni del posat ni de la calavera que apareixerà molt més tard a l'obra. Ja fa bastants anys vaig tenir la inmensa sort d'interpretar el jove príncep de Dinamarca. Poques vegades, en la meva carrera d'actor, he gaudit tant com jugar a ser Hamlet unes hores cada dia durant el temps que van durar les representacions. Recordo que quan estàvem de gira per la nostra sorpresa ens venia a veure molta gent jove, noies i nois, com vosaltres, que, malauradament, de vegades trobem a faltar els teatres, especialment quan es tracta de textos clàssics, però aquest no va ser el cas de Hamlet. Ara que va una funció, un d'aquests joves se'n va a costar i em va dir, Ei, felicitats, m'ha agradat l'obra, sobretot perquè m'he identificat amb el teu personatge. Jo també em sento com ell, de vegades. Va enxerrar una bona estona sobre les aventures i les aventures del pobre Hamlet. Igual que el jove príncep, ell també trobava que alguna cosa feia olor de podrita a Dinamarca. Com Hamlet també estava començant a descobrir que un home pot somriure, somriure i ser un canall al mateix temps. Això és possible a Dinamarca, si més no. I potser, i això ja són alocobracions meves, en sentir-hi a Hamlet, després de descobrir que el seu pare va morir assassinat pel seu oncle, en sentir-lo dir, vivim uns temps desencaixats o sort nefasta que em vas fer néixer a mi per adreçar-los, potser d'hauria de pensar que ell també ha sentit així, de vegades. Formant part d'un món que no li agradava en molts aspectes, d'un món desencaixat, un món injust, hipòcrita i fins i tot cruel en molts aspectes i potser també com Hamlet es sentia de vegades cridat actuar, a fer alguna cosa per adreçar-lo, però sense saber ben bé què, ni com. I per què us estic parlant de Hamlet? Perquè crec que essencialment Hamlet és una persona jove i intel·ligent que es fa preguntes. Sobre la mort, esclar, però també i sobretot sobre la vida, sobre com omplir de sentit la nostra vida assumint el fet indefugible que la vida és finita i que tard o d'hora tots morirem. I així és com us imagino vosaltres, veient-me i escoltant-me a l'altra banda de la pantalla. Joves i intel·ligents, estudiants universitaris, plens d'energia, de curiositat i de preguntes, buscant un camí corient i ompli de sentit les vostres vides en aquest moment estrany que travessem i que fa que ara mateix, per exemple, us trobi a faltar. Us estigui trobant a faltar mentre em adreço a vosaltres. Trobi a faltar la vostra presència. Ben mirat, la universitat i el teatre tenen moltes coses en comú. Amb dos són per naturalesa espais socials, espais de trobada. I també tots dos són dos bons llocs per a les preguntes. Per interrogar-nos, per posar-nos en qüestió, per trobar-nos i mirar d'entendre el món cada vegada més complex i accelerat en el que vivim i per imaginar, o fins i tot per somiar d'esperts, el món en què ens agradaria viure. Potser la pandèmia limitarà i condicionarà temporalment l'especte social, la forma de trobar-nos, tant a les aules com als teatres ja ho està fent. És innegable, però, en canvi, malgrat totes les adversitats, crec que hauríem de lluitar per mantenir encesa la flama de la curiositat, l'emoció i el coneixement. Va seguir-nos fent preguntes, ara més que mai. Però tornem a Hamlet, aquest jove instruït i inquiet que comença a conèixer-se a si mateix i a conèixer el món al qual pertany i que travessa una crisi, la seva primera gran crisi. El seu pare ha mort i ell està de dol, immensament trist i sentint-se, a més, sol i aïllat en el seu dolor. Quan la seva mare, farta de suspirs i de la cara de pomes agres del seu fill, li diu que deixi de mirar terra tot el sentia, tot allò que viu tard o d'hora de morir i que sí, que d'acord, que és molt trista la mort, però que també és inevitable i natural i que, a fi de comptes, què caram li sembla tan excepcional? Hamlet respon. Sembla, senyora? No. No. Ignoro què vol dir, semblar. No és la negro d'aquesta capa bona mare, ni el dol solemne que el costum imposa, ni el sospirà forçat i sorollós, ni el riu torrencial que, en un dels ulls, ni tots els altres signes, gestos i posats de dol, allò que em pot descriure, fidelment. Tot això sembla sí, perquè són coses que un home pot fingir si molt convé. Però el que tinc a dins, no hi ha disfresses ni fingiments que ho puguin expressar. O, dit d'una altra manera, ningú no m'entén. A tots ens sona això, oi? I no crec que aquesta sensació d'aïllament i d'estranyesa tan radicals sigui patrimoni dels adolescents, tot i que és cert que a l'adolescència, probablement el sentiment d'incomprensió dels altres envers un mateix es magnifica. Hamlet està vivint la seva primera gran crisi. És un moment de dolor i de soledat, un moment de trencament molt profund, però, a l'hora, s'està començant a conèixer ell mateix. Comença a despertar un nou Hamlet que fins ara dormia plàcidament en un llit de fortuna, comoditats i privilegis. El jove príncep està començant a mirar de cara a la mort i està començant a fer-se preguntes. Ja ho diuen això, que les crisi són també oportunitats. A veure, sovint són també una potada. La Covid-19 és indiscutiblement i en molts sentits una potada enorme. Però, de vegades, passada la fase necessària i saludable de cabretx i de queixa sobre un espai per pensar, per reflexionar, per observar les coses amb uns ulls nous, uns ulls potser desencantats, uns ulls que passen d'enfocar millor. Recordo un fragment de l'obra que m'agradava especialment, que m'agradava especialment dir, que em comovia especialment i que desembocava com no en una nova pregunta hamletiana. Des de fa un temps la causa no la sé. He perdut tota l'alegria i he abandonat totes les ocupacions habituals i pesa tant això en el meu ànim que és la terra. Em sembla un promontori estèril. I l'aire, aquest esplèndid firmament que hi ha sobre nosaltres, aquest sostre majestàtic guarnit de foc d'aurat, em sembla com si no fos més que una concentració nociva de vapors pestilents. Quina obra, mestre, l'home? Que no plen la raó? Que ha infinit en facultats? Que expressiu i admirable en la forma i en els moviments i tant mateix per mi? Aquesta quinta essència de la pols. I doncs, què és aquesta quinta essència de la pols? No és una mala pregunta. De fet, en la meva opinió, és una pregunta d'una importància capital. Què és un esser humà? Què ens defineix com a essers humans? Quan estudiava dret a la Universitat Pompeu-Fabra, cosa que irònicament m'acabaria portant a descobrir la meva vocació pel teatre, el darrer any em vaig matriculant unes assignatures dels Estudis d'Humanitats. Com una espècie de versió metocera del jove Hamlet, jo també em preguntava què diantre és aquesta quinta essència de la pols? Un brillentíssim professor, les classes del qual vaig tenir la sort de gaudir en aquella època, un dia ens va dir, tota la història de la literatura, des dels grecs fins avui, consisteix bàsicament en intentar respondre la mateixa pregunta que es feia el pobre Édip a la tragèdia de Sòfocles. Qui sóc? Molts anys més tard vaig gaudir també del privilegi d'interpretar Édip, una obra també immensa i que, com tot sabeu, acaba molt malament. I què és la història d'algú que fugint del seu destí, s'acosta aquest destí sense remei i un cop el destí l'ha atrapat, s'arrenca els ulls perquè els grecs eren així de bèsties i és només llavors, quan ja no pot veure, que comença a veure de debò. Jo mai no havia representat una tragèdia grega i l'experiència d'interpretar Édip va ser molt potent, però us confesso que en el meu altar dels records Hamlet continua ocupant el lloc d'honor. Entre d'altres coses, perquè tot i tractar-se també d'una tragèdia, en aquest cas, d'una tragèdia de l'època Elizabethiana, l'època que Shakespeare va viure, una època per cert extraordinàriament convulsa políticament i castigada també per saber les pandèmies, i segur que tenen una cosa com l'altra ho sonen. Doncs el cert és que per mi, com us deia l'inici, Hamlet va ser una festa. Curiosament, representar Hamlet, un personatge famós per vestir sempre de negre i d'aclamar interminables i foscos monòlegs sobre la mort, es va convertir en una espècie d'art ritual de celebració de la vida. Perquè Hamlet és, finalment, un prodigi d'intel·ligència, d'exuberància verbal, la història d'un jove dolorosament inquiet i ple de vida que no es cansa mai de fer-se preguntes. I aquells mesos jugant a ser Hamlet em van fer entendre una mica més i una mica millor una de les definicions del teatre que més m'agrada i que el gran mestre Peter Bruc, qui també vaig tenir la sort de conèixer, formulava d'aquesta manera. El teatre és una forma d'alegria. Us desitjo de tot cor que el vostre pas per l'universitat estigui, malgrat totes les dificultats, ple de passionades preguntes i recerques. Que les descobertes us generin noves preguntes que podeu compartir i posar en comú. Que com Hamlet us rebeleu contra les injustícies i desenmascareu els venadors de certeses. Que com ell us deixeu meravellar per aquest món estrany i misteriós que compartim. I que com ell, amb l'alegria d'un actor que ja és a punt d'arribar al de reverts, lluiteu fins al final, fins al darrer segon. I ha arribat a aquest punt... All the rest is silence.