 Forstil jer Peter. Peter han læser kandma i dansk og engelsk. Og Peter, han er en rigtig god studerende. Peter, han har læst masser af kirkegård og masser af karnbliksten og Shakespeare. Og nu står han her. Det vil jeg gå fem år, og nu skal han snart ud. Og han har været være færdig, og panikken dansk står malet i hans øjne. Hvad er det, han er god til? Hvad er det, der er hans faglighed? Den faglighed, som Peter, han ikke er klar over, det er det, han skal lære og være rigtig god til. Han skal have fortagsomhed gennem sit studie. Fordi hvis Peter er klar over, hvad det er han kan, og hvad det er for en værdi, han kan træde ud i verden med, så vil han have en meget stor sikkerhed i sin faglighed. Fortagsomhed, det som Peter, han skal have gennem sit studie, det er evnen til at i værksætte forandrene handlinger, som har værdil for andre. Og Peter, han skal lære gennem sit studie og være rigtig god til at omsætte den viden, han har, så de udfordringer, vi i verden har i dag, dem skal han kunne løse som en helt naturlig del af det, han lærer på universitetet. Der har eksisteret sådan en oplevelse, blandt mange videregående uddannelser, at man har faglighed og man har fortagsomhed. Man har en faglighed, det lærer man på universitetet, det lærer man gennem at læse en masse virkelig teoretiske ting, så får man det man kalder en faglighed. Og så har der været en oplevelse af, at når man så kommer ud på den anden side, når man er færdig, så kan man gå i gang med praksis. Men de to ting har været sådan en dikotomi, to forskellige ting. Det jeg gerne vil udfordre, det er, at faglighed og fortagsomhed, det er hinandens forudsætninger. Hvis vi ved, hvorfor vi lærer noget, hvorfor vi skal lære noget, hvis vi ved, hvorfor vi skal læse kirkegård, så ved vi, hvorfor vi kan omsætte det. Og det, jeg kunne omsætte sin viden, det er det at være fortagsom. Fortagsomhedstidaktik, det har jeg undersøgt gennem at tage rundt i verden og kigge på de steder, hvor man har haft en meget stor statistisk sandsynighed for at lave fortagsomstuderende. Jeg har kigget på, hvordan er det, man gør, når man skal undervise i det helt særlige, at være fortagsom. Det, der kommer syv strategier ud af, som jeg vil fortælle jer om, er den allervæktigste ting første, som er grundlaget for resten af de strategier, jeg vil fortælle jer om, det er succesoplevelser. At lykkes med noget nyt, er selvforstærkende, og det styrker handlekraften. Når vi laver en opgave, så har vi en oplevelse af, at vi skriver om en teori, vi skriver til en laser. Det, vi gør, det er, at vi sørger for at beskrive, hvad vi ville gøre, hvis vi skulle gøre. Vi har sådan en oplevelse på universiteterne af, at det, at lave en succes, det er at kunne beskrive og begrunde en teori. Og det har været en oplevelse af, hvis man nu skal fortælle om en praksis, så har det været nok at beskrive, hvad man vil have gjort, hvis man vil have gjort det. Men det er ikke en succesoplevelse mere at være fortagsom. Det kan man kun få en oplevelse af, ved at være det, ved at rent faktisk omsætte det, man kan. Det vil sige, man skal have arbejdet med, det er, man kan kalde for, at gå ind og finde disse harmonier. Det vil sige de steder i samfundet, hvor man har ting, der ikke er løst i nu, klimaproblemer, andre ting, velfæres udfordringer, gamle mennesker, som vi ikke ved, hvordan vi skal fortælle og fungere optimalt eller børn, som går ud af folkeskolen eller alle mulige velfæres udfordringer. Dem skal man prøve helt konkret, når man er i gang med sin uddannelse og omsæt. Fordi man kan ikke få succesoplevelser mere at være fortagsom, hvis ikke man har rent faktisk en oplevelse af og omsætte det, man kan. Det er rimelig banalt, kan man sige. Hvis folk ikke tror, de kan skabe resultater, vil de ikke få søg at få det til at ske. Det kan man sige, det siger der sig selv, men hvis nu Peter, han har en oplevelse på forhånden af, at det er der mere kontaktet folk kan ikke kende, det er der mere ringe ud til nogen, det lykkes bare ikke for mig. Jeg har ikke sådan en, der kan det. Så vil han slet ikke tænke, at det er en mulighed. Men hvis han der imod gennem sit studie får mange oplevelser gentagende gange af, at det kan jeg, for jeg har trænet det. Jeg ved, hvad metoden er i at træne ud i og omsætte min viden. Så får han det, man kalder succesoplevelser med det og omsætte sin viden, det vil sige, han blev trænet i at være fortagsom. Og så vil man altid have den her oplevelse af et fremtidige handlinger. De lykkes selvfølgelig, og så har man fået en succesoplevelse, hvis man gør det mange gange. Man kan se udgangspunkt i midler. Vores viden øs, mens vi handler, når vi springer ud i det og tager det derfra. Der har været en oplevelse af, at man kan danne eller uddane studerende i to forskellige retninger. Man kan være målsønne, eller man kan være midelorienteret, eller målorienteret, eller midelorienteret. Den målorienteret tilgang, den har en forudsætning i, at man tror, at man kan forudsige fremtiden. At man tror, at man har en mulighed for at have virkeligheden som noget. Man er ligesom et puslespil. Bare kan planlægge ved, og læg de rigtige brækker ind. At hvis jeg skal nå et mål, så kan jeg bare skridt, skridt planlægge det. Og der ved vi alle sammen. Det er svært, at det ikke er særlig robust, for der kan komme en aske storm, der kan komme en krig, der kan komme en masse forskellige typer af ting, der kan komme ind over, og som kan ryste, og som gør, at det der puslespil, det bare overhovedet ikke har de brækker, der skal til for, at vi kan nå målet. Man kan også tage udgangspunkt i det, som man kan kalde for en midelorienteret tilgang. Og det er, at man danner eller uddanner studerende til og har udgangspunkt i de midler, de har til rådighed. Og det er dem selv. Det er, hvem jeg er, hvem er jeg, og hvem kender jeg, og hvad jeg er god til. Altså, at man kender sin faglighed rigtig godt, og man ved, at man har læst kirkegård, og så videre. Så ved man, at jeg er god til noget gennem det, jeg har læst noget. Jeg er god til at analysere og trænge gennem svære problemstillinger. Det er, at man ved, hvad man er god til. Så, ligesom i Crazy Quilt, som er den her metaphor for det, så har man hele tiden et optimalt billede. Man har den her skønne lap, og uanset hvor man er hende, så man altid er i gang med at lægge den skønne lap til. Det vil sige, at man altid står med et billede, som er komplett. Man er ikke i gang med at lave noget som en gang måske bliver godt. Man kan altid forandre det hen af vejen, med de midler, man har til rådighed. Og de midler, det, hvem er jeg, hvem kender jeg, og hvad er jeg god til, det er en vigtig del af det, som man skal uddane studerende til at kunne, så de ikke bare har farvelighed, men de også har alle deres midler helt angpre sang i hovedet på dem selv. Selvensigt og reflektion, det hænger også sammen med det her. Hvis vi kender os selv, ved vi, hvordan vi skal undgå, at vores fejl kommer til at hemme os. Der er efterhånden rigtig mange gode værktøjer til, at vi kan lære os selv at kende, så de ting, vi er dårlig til, de ikke hemmer os. Man kan have en masse af de her personfaktor værktøjer, så man ved, at jeg er den type, som skal være sådan en, der kan afslutte, eller jeg er en, der er for mange idéer, og hvordan er jeg i gruppen? Og hvad er det, jeg er god til, at jeg er en introvertperson, en ekstravertperson, og hvilken betydning har det for mig i verden, og jeg skal ikke ud og gøre noget? Der har været sådan nogle fortællinger om, at eksempelvis døgtige, prenøret og døgtige værksætter, det er sådan nogle, der har masser af selvvær, selvtillider, albuer og barter ud af. Og det er ikke sant, det er rent faktisk så dannt, at uanset, hvem man er, så har man præcis de samme forudsætninger, men man skal vide, hvem man er, så det ikke hemmer en, så man kan få fat på folk, der kan hjælpe en med, og komplementere det, man er dårlig til. Fordi så står man lige så stærkt som hvem som helst anden. Og det med at kunne reflektere, er en meget vigtig del, fordi når vi nu skal øge de studerendes evne, til at kunne omsætte deres viden, så skal de skubbes fra at have en stor teoretisk viden, over til at kunne omsætte din praksis, det vil sige at kunne gå ud i en organisation, og lave ændringer og se disse harmonier og handle på dem. Det vil sige, de skal skubbes fra teori til handling, men de skal også skubbes tilbage igen, til at kunne se den handling, jeg lavede, det, jeg gjorde. Hvad var det rent faktisk, der virkede? Hvad var det i den handling, jeg lavede, som var det for andrende? Fordi så får man sin forandring, eller sin fortagsamhed, som et værktøj, man har ændret på, så man skal skubbes fra teori til handling, og så skal man lære og reflektere over, hvad var det, jeg gjorde, så jeg kan bruge det i gennene gang, så tilbage igen fra handling til teori. Og det er, vi kender det her ordenspråk med, det er bedre at have en fuld i hånden, en tid på taget. Og det er, at hvis vi kender de fule, vi har i hånden, hvis vi uddanner vores studerende til, og være bevidste om de fulde, de har i hånden, aktivt, det vil sige, at de ved, hvad er det, jeg er god til? Hvordan er det, jeg fungerer optimalt? Og hvad er det? Hvem er det, jeg kender? Hvordan kan jeg bruge det aktive netværk, jeg har? Jo mere man er klar over, at man er karaktiveret de ting, man kender, de folk, man er god til, og kommer i kontakt med. Vi ved det, det er meget nemt at komme i kontakt med salgchefen et eller andet sted, hvis vi nu har en unge, der kan sige, at forresten, hun er rigtig god, hun skulle du til at tale med. Så man siger jo også, at alle mennesker er i kontakt med hinanden i Seattle ledet. Det vil sige, at hvis du sidder 50 mennesker i et lokal, så har de faktisk uendeligt mange personlige kontakter og muligheder for at komme ud i verden. Man skal lære studerende, man skal lære dem, hvad er det for en ful de har i hånden. Man skal også være meget bevidst om det her mod til at fejle. Det er noget, vi siger alle steder, og det er ikke det, som mindre er rigtigt. Learn to fail, og you will fail to learn. Hvis vi er enormt bange for at begå fejl, og hvis vi bliver overmandet af alt den uendelige viden, og rent faktisk jo uendelig viden, og vi tænker, før jeg kan gå ud og gøre noget, før jeg kan gå ud og henvende mig til nogen, så skal jeg have læst alt, inden jeg kan tillade mig at komme ud og sige noget. Så bliver vi maktesløse. Så bliver vi overmandet af det her felt af, at man kan altid vide mere. En person, hvis man skal lave mod til at fejle, så skal man skabe en kultur i en undervisning, hvor man hele tiden fokuserer på et fejl. Man vil altid fejle. Der vil altid ske, at man kan komme med et tidspunkt, hvor en land siger nej, eller hvor det ikke lykkes for en, og så skal man, som underviser, sige, hvad var det, hvis du kunne gøre det her om i dag? Hvad ville du så gøre anderledes? Hvis du kunne tage den her viden du har i dag og henvende dig igen, hvordan ville du så gøre det med den viden du har i dag anderledes? Så fokuserer man på, hvordan man kan lære af sin fejle, at det var en stor fejl. Vi sender aldrig dig derude igen, og det er du i hvert fald godt nok ikke lige skabt for det der. For selvfølgelig, er vi alle sammen skabt til noget, men ikke desto mindre, så kan vi lære det, alle sammen i et eller andet stykke hennevejen, hvis vi ikke bliver så uendelig bange for at begå fejle. ændring af vaner, det er også gået lidt dybere ned i det her med, at få succesoplevelser, og have mod til at fejle. Vi ændrer vaner ved at opleve det nye som berigende og lettende. De fleste af os har ikke en oplevelse af, at vi skal kunne eksempelvis engelsk eller et nyt sprog, eller hvis man er kirur, at man skal kunne operere eller første gang, man sætter en knjub på et menneske eller første gang, vi skal tale engelsk. Favlige ting, dem har vi en oplevelse af, dem skal vi naturligvis træne. Men vi har en oplevelse af, at hvis det er personlige kompetencer, så er vi det enten, så er vi gode til at kontakte andre, eller så er vi dårlig til det. Jeg har set rigtig mange steder, hvor man har trænet det, og gå rundt eksempelvis, og til at kontakte andre. Noget som man kan synes, hvorfor skal man træne, og tage ud og tage kontakt? Det skal man fordi, lige så vel som man skal lære, at hånden er rolig at trykke, når man skal udtage en mildt, eller noget andet, så man kan træne, og gå rundt og sige, Gudag, jeg hedder Anne Kjerketerp. Jeg interesserer mig utroligt meget for, hvordan man kan få studerende til at blive mere fortagsmål. Det skal man træne, så man kan sige det på en måde, så man ikke er utryk eller synes, at det er svært, og det kan man lige så vel træne, så man kan træne alle mulige andre fagligheder. Personlige kompetencer er ikke anderledes at træne en faglig kompetencer. Det skal man bare gøre mange gange, og så er noget, man får røde knupper op af halsen af, og så videre første gang. Men man kan ændre vaner ved, at man langsomt og roligt til rette lækker undervisning, så det der først er utrygt, det langsomt bliver udvidet. Først så skriver man en sætning på fire, hvad man vil sige første gang, man skal ringe til én, og så ringer man til sin studiekommerat, og så kan man sige det, og så ringer man til studiekommeratens mor, og så siger man det, man skal sige, og så ringer jeg halsen, og med en mulighed for, en meget stor sandsynlighed for, at det selvfølgelig bliver en succes. På den måde, så kan vi ændre vores vaner ved, og træne noget som på forhold måske tænker som, det der, det er bare ikke mig, det er jeg bare ikke god til, men det kan det blive, hvis man træner det. Ligesom de her istapper, det er taget op i min forældre sommerhus i Norgeland, hvor man også har træerne, som alle sammen vinder mod vinden. Den her, de her istapper, lige så vel som man kan ændre vaner ved langsomt gentagende gang, og blive påvirket, så bliver de her istapper også, fordi vesten vil en hel siden puste på med en bestem retning, så bliver de også formet til at kunne gå i en anden retning, end de måske lige har ting, de kunne. En anden ting, rollemodeller. Vi har brug for én eller flere nærværende rollemodeller, som kan anvise de næste tredje sten. Hvis nu for eksempel Peter har en oplevelse af, at det er med at sælge eller det er med at gå ud og kontakte nogen, jeg ikke kender, det er bare rigtig svært. Hvis han så møder en person, som laver dem lige gøre det her, at man har en person inden i sin undervisning, eller man møder en person, som laver den her særlige koppling mellem en handling og et menneske, det vil sige en person, som kan fortælle om, så gik jeg ud og gjorde det, og så fik jeg nej, og så gik jeg tilbage og tænkte over det, men til sidst så gjorde jeg det. Det vil sige, at en god rollemodell, det er en der fortæller skridt for skridt, hvordan man kommer fra den her situation med at være Peter og udsikker over til det, der er underligt tåget noget på den anden side, fordi en god rollemodell sammensmelter handling og menneske på en måde, så vi kan identificere os med noget som er svært og uavskuligt, hvis man kan, så kan jeg os. Det sidste, hvis jeg skulle være dekan for en dag, hvis jeg virkelig skulle gøre noget, som ville virke meget effektivt, så ville jeg sikre mig, at vi skulle indskrive fortagsomhed som læringsmål, og det er fordi studerende læser med hendeblik på, hvad de bliver udmålet i, derfor skal fortagsomhed indskrives som læringsmål. Hvis vi bliver ved med at give toltallet til den studerende, som laver en kritisk analys af kirkegården og siger, at det er det ypperliste, vi kan på en masse tätet. Det er at lave en beskrivelse af, hvad vi ville gøre, hvis vi skulle gøre. Så vil vi få studerende, som helt naturligtvis vil have de højeste karakterer. Hvis vi derimod indskriver fortagsomhed som læringsmål, så er det for eksempel, at man siger, den studerende skal have trænet det at omsætte sin viden til faglighed. Man skal have været ude at lave en forandrende handling. Man skal have kontaktet nogen. Man skal have fundet relevante bruger. Man skal have kunnet ævne at lave en mulighed. Man skal have kunnet de sifrære en disarmoni. Man skal have kunnet finde ud af en løsning på nogle af de her udfordringer, vi har samfundet. Det skal man have kunne reflektere over, om man skal have fundet Det skal man så reflektere over, hvad var det i det, jeg rent faktisk omsatte. Hvilke handlinger satte jeg i værk, og hvordan satte jeg dem i værk. Derfor, hvis man skal lave en effektiv ændring af, at Peter naturligvis vil læse med henblik på, at han bliver mere fortagsom, så skal det stå som en begrundelse. Så skal det stå som en måde, at han naturligvis vil være fortagsom. Derfor kan man se, at fagligheder fortagsom, de er hinandens forudsætninger. Når Peter er færdig, som kan med i dansk og engelsk, så skal han være sikker på, han skal kende både sin faglighed, og han skal vide, at han kan gå i verden, og agere fortagsoms. Det skal han gøre ved, at han kender, at han er blevet uddannet i de her strategier. Succesoplevelser, han har fået masser af succesoplevelser, og han er blevet uddannet i de mydler, der er til rådighed. Hvem er jeg? Hvem kender jeg? Hvad er god til? Og han har masser af selvensigt, og han er under at reflektere, og han har måde til at fejle, fordi han altid bruger det som en mulighed for læring. Og han er god til at ændre sin vaner, fordi han forstår, hvordan han langsomt skridt for skridt kan gøre det. Og han har mødt en masse god rollemodeller, og naturligvis har Universitetet sørget for, at der er fortagsomhed som læringsmål.