 Bona tarda, anem a reprendre després d'una breu pausa la sessió de la tarda amb el Josep Pich i el David Martínez-Fial, que ens parlaran de francofili, l'aninisme i guilcionisme, del repogonilisme català durant els tractats de pau, endavant. Això és una intervenció, allò cols en cols entre el professor Josep Pich i jo mateix. La idea és la següent. El títol, que pretén ser ambiciós, francofili, l'aninisme i guilcionisme, del repogonilisme català durant els tractats de pau, en el fons el que pretén evidenciar, el que pretén demostrar, és que l'alialofili en general era una cosa bastant més complexa, que no es limitava estritament a la visió clàssica que tenim de si anem francòfils, anglòfils o antijermanòfils, que és el concepte que des de Madrid ara s'ha posat de moda, els historiadors de la capital l'han posat de moda, i és el fet que en realitat podríem parlar d'una liadofília que en el temps, des de 1914 fins 1918, i si ho allarguem, el 1920-1921 es va transformant en funció de la coyuntura de la guerra i de la mateixa pos-guerra, d'acord? Aleshores presentem aquí una mica de la bibliografia clàssica sobre el tema, en aquest sentit tenir present que tot el debat entre liadofils, germanofils, neutralistes, intervencionistes, etcètera, és un tema que sobretot a la societat espanyola en general és un tema vinculat a les classes mitjanes, que ens apareixen catalanistes d'Esquerra, viseu, catalanistes conservadors, a Xamarca seria l'el·lustre anglòfil de la societat catalana, però que no és estès el títol de José Carlos Mayner en el seu moment, jo crec que era una mica allò prefigurador d'aquesta idea i estem parlant aquests moments de la terminologia marxista, la pequeña burguesia, i havia l'alta burguesia, la meva burguesia, la meva burguesia, en tot cas parlaríem en aquest moment de l'eclusió de les classes mitjanes en l'àmbit de la política de masses, això seria bibliografia l'entorn del wilsonisme a entendre que no és una cosa, diguem-ne minoritàries, sinó que en un moment donat el wilsonisme és calcom que traspogui a totes les fronteres internacionals a l'àmbit de la primera guerra mundial, aquest és un llibre clàssic sobre la gran guerra a Catalunya, molt superat, això és propaganda que em faig jo mateix, el respecte més propaganda que hi ha en col·laboració amb el procés colíès que ha estat aquest matí, ho ha posat al Josep. Aquesta és una de les darreres aportacions que s'ha fet últimament sobre el tema de la francofília, però només de la francofília sinó també de l'anglofília, que moltes vegades la tenim allò descuidada i que l'ha treballat en Joan Safon, que és allò periodista, un tertulí habitual de l'altre 3.24, i en tot cas personatges importants d'aquest àmbit de la l'edofília, en Robert i Virgíli, amb totes les seves disquisicions del moment, a març de domingo, que ha sortit ràpidament d'escena, i un personatge fonamental en el que seria la francofília espanyola en general, és Vicenteva l'escrivanyes, que és a dir, amb totes les seves novel·les, etcètera, etcètera. Aquest seria uns primers articles on es plantejaria des d'una perspectiva catalana aquest debat, que sobretot a partir del 1917 s'estableix dins del mar polític català i no només català, internacional i tot, entre la disquisició de Wilson i no Lenin, que em plantejava posar un slide cal, però que a vegades no necessàriament veurem que és un tema d'escollir entre Wilson i Lenin, sinó que posarem de manifest que fins i tot hi ha gent que és capaç de vincular francofília, Leninisme i Wilsonisme. I això seria tota la bibliografia al voltant del que serien les escarres revolucionàries, que hauríem de partir de la base que les escarres revolucionàries fins i tot podríem pensar que en alguns moments onats, encara que en aquests moments aquí es parla de socialistes, comunistes i energistes, hauríem de pensar en el mar republicà on hi ha tot un sector de republicans radicalitzats socialment que surten del partit republicà radical, que entren en connexió amb això. Aquest és un llibre forçant nou, i que si us el voleu comprar paràmazans és molt barat, sorprenentment. Potser no tant, perquè si te'l llegeixes és d'un think tank conservador, on ve demostrar que tots els problemes del món és perquè els idealistes es van sortir de mare. Aleshores, comencem pròpiament dit a la intervenció, els déficits i els límits de la francofília catalanista. A veure, com s'ha parlat en les dues intervencions en anterior sobre el tema de Portugal, ningú és francòfil ni és wilsonia ni és l'aninista de manera gratuïta. La francofília, per molts sentiments que puguin tenir, tenen un punt d'interès a cercar uns guanys en la defensa d'aquesta francofília. El plantejament de la seguesa voluntària és sí que és veritat que en primer lloc hi ha una idea fonamental dins del món francòfil, que és que nosaltres som francòfils, ha esclat a la primera guerra mundial i tot i els primers dubtes dels primers mesos de la guerra, sobretot els francòfils republicans catalanistes que diuen que Espanya no pot participar a la guerra, perquè seria l'enfonsament del sistema de tot, hi hauria una revolució, seria un enfonsament, el seu pensament de classe mitjana, allò intel·lectual, que tot i que sé d'esquerres manté aquest pòsit conservador, però ràpidament hi ha un plantejament que hem de tenir en compte, és el perquè pragmàtic de la francofília dels republicans catalans, que és el fet de que arribem a l'odal... Bueno, quatre idees, París és per a tota aquesta gent, la Meca o la Roma de l'esquerra republicana, i del Conllun dels Intel·lectuals Catalans, que és el que comentaven aquest matí, totes les modernitats s'hi concentraven a París, com després de la segona guerra mundial es concentraran a Nova York, i el que vull plantejar és el següent. La idea és tenir uns partits republicans a Catalunya, que en el període que va del 1913, el 1917, porten una deriva electoral, diguem-ne, força migrada. I en aquest sentit, la... Anem fins a l'Ugama, aquí. I aleshores, en aquest sentit, diguem-ne, que hi ha una qüestió que explica molt la francofília, que és el fet que allò que no podem aconseguir a través de les eleccions pot ser ho aconseguirem a través de França. I aleshores, aquí és... exacte. És a dir, aquí tenim una graia de resultats on veiem que, sobretot, en els anys que van del 1910, tot just després de la setmana tràgica fins al 1923, hi ha uns canvis de tendència de les Esquerres, sobretot a Catalunya, que veiem 1907, 1910, després de la setmana tràgica hi ha un increment del que seria el vot i la representació parlamentària dels republicans, però que aquesta tendència va progressivament baixant en benefici dels regionalistes, uns regionalistes que acabaran consolidant, diguem-ne, la seva famosa hegemonia, que relativa també, perquè hi ha moments que veiem que no tant, però com a mínim, dins de Catalunya, dins de la mancomunitat, i que, en paral·lel, el món de les Esquerres republicanes està en disminució. Què vull dir, amb això, que tots els projectes de reforma política que s'estan empascant durant els anys de la Primera Guerra Mundial, així com la lliga regionalista està parlant de la intervenció en el govern de Madrid i d'aquí sortiran projectes com l'Assemblea de la Parlamentaris, etcètera, etcètera, sí que és veritat que el republicanisme apostarà per un discurs francòfil de cercar, és a dir, el màxim treball a les enbaixades franceses, fent viatges allò de solidaritat amb França, etcètera, etcètera, és la idea de què allò que no ens donen les urnes ens donarà a França. I en això, doncs, el que tindrem és una exclusió de publicacions de taranà francòfil, moltes vegades finançats per França, d'altres vegades per empresaris que tenen connexions amb el món polític francès i que estan interessats en generar un estat d'opinió a aquests industrials i sobretot la diplomàcia francesa, en generar un discurs proaliat i sobretot profrances dins del territori de la monarquia espanyola. Aquí fins i tot ens trobarem dues figures tan antagòniques, com a mínim en aquests moments de la Primera Guerra Mundial, com és Manuela Zanya, està vinculat en aquests moments el partit reformista, però que està allò a tocar amb el liberalisme dinàstic i el doctor Joan Soleil Pla, que és allò el promotor del tema dels voluntaris catalans, i el vocal, diguem-ne, primer del Comitè de Germano amb els voluntaris catalans. Tot plegat, tant el món del republicanisme reformista, com el món del republicanisme radical, com el món del nacionalisme radical català, com els diferents sectors republicans o com l'esquerra catalanista, que hem vist abans de les fotografies, de Rubiri Virgílic, que està en connexió amb l'Unió Catalana, totes aquestes formacions polítiques, allò que són en aquests moments molt minoritàries, i que tenen un context molt clar, que és el de l'enfonsament de l'Unió Federal Nacionalista Republicana, en el que seria l'àmbit del republicanisme catalanista, intenten trobar en el discurs francòfil el mecanisme, la plataforma per donar-los una sortida ideològica, política, que els permeti arribar, fins i tot, als sectors populars. I ha dit que aquest discurs, és a dir, l'aliadofili o la francofili o el vilsonisme, o com es vulgui dir, o que són les diferents maneres de transmutar-se, a llarg d'aquests anys, el 1918, no serviran de res. L'única utilitat que té, una demostració de francofili i d'amor per França, és sobretot cercar de la diplomàcia francesa una intervenció espanya que transformi la monarquia espanyola, la qual acusen de Germanòfila, no sé quantes coses més, en una república coronada, que és un dels conceptes que es posa de moda en aquests anys. És a dir, la idea és, mentre els regionalistes estan pensant en cop reformar l'estat amb un moviment polític, on serà l'Assemblea de Parlamentaris que inclògui els dinàstics, etcètera, etcètera, els republicans no van per aquesta via. Els republicans consideren, tant aquí, com a la resta d'Espanya, reformistes, i els republicans radicals, tot i que els reformistes i els radicals juguen a totes les bandes, és anar a aconseguir el vestit plau de França en una reforma de l'Estat, en clau republicana, si pot ser, per demanar que no quedi, i que en aquesta reforma de l'Estat, a més a més, s'inclogui la solució del que s'anomena el problema nacional català, que s'hauria de traduir en un autogovern per Catalunya, un autogovern que, en principi, no s'especia si ha de ser una independència, si ha de ser una autonomia o el que ha de ser. Però, en aquest sentit, ens trobaríem, dins del nacionalisme radical català, la idea de, a veure, només amb enbaixades, no hi ha prou, i que, aleshores, o anar a presentar el cas de Catalunya a la Unió de Nationalitès, o en la diplomàcia, etcètera, etcètera, Catalunya és el més important del món, i Espanya es mereix una reforma de l'Estat, sinó que els nacionistes radicals, molt minoritaris, molt minoritaris, i sobretot, des de l'àmbit de l'Unió Catalanista, es planteja, com hem vist abans, una estratègia militaritzada d'intervenció a la Primera Guerra Mundial. És a dir, hi ha, dins del republicanisme, l'idea de l'intervencionisme, els primers que la tenen són els republicans radicals, que, en un primer moment, es planteja i proposen que Espanya entri a la guerra, també amb l'idea que es produeix, és a dir, que un cop Espanya col·labora a les potències aliades, no ens donen ni territoris, ni res, ni Gibraltar, ni històries. El que es demana és convertir Espanya en una república. Ja està. I en el cas dels nacionalistes radicals, que venen a continuació, el que planteja és aquesta república federal per a Espanya, però que la federació inclogui o suposi la solució del problema català. Evidentment, la propaganda catalanista liadòfila, a la qual s'hi sumen, fins i tot, regionalistes, etcètera, parlaran allò de 2.000 voluntaris, etcètera, etcètera, com ja ha parlat el procés colíes, vam fer un parell de llibres sobre el tema, aquests eren 900, i els de veritat, de veritat, eren 30. És més, una de les figures que s'enlaire com a gran voluntari català, que és la del periodista i escritor modernista i també república federal, Frederic Pujolay-Vayers i esperantista ell, resulta que no és un voluntari català, tot i que és el més publicitat durant els dos primers anys de la guerra, com podem veure aquí a la dia positiva, nacionalitat francesa, perquè en realitat havia estat perseguit pel tema de la llei de juridiccions i havia hagut de fugir a França, allà aconsegueix la nacionalitat francesa i es troba que el criden a files, per tant no és un voluntari català, mentre que els voluntaris catalans, o els que sí que s'acaben considerant com a voluntaris catalans, tampoc és que siguin voluntaris catalans, molts d'ells són allò gent que ha fugit d'Espanya i que ha volgut refer la seva vida, no l'ha pogut refer, no té la nacionalitat francesa, i una via allò de supervivència econòmica és a distància de la llei estrangera, com podíem fer els delinqüents alemans, francesos, o morts de gana de tot arreu. Bona part dels voluntaris són gent d'aquest tarana. Això serien postaletes del comitari germà amb els voluntaris catalans, que es crea el 1917, això serien les famoses banderes que estan allà amb aquest ovençans, al Museu dels Invalids, com a recordatori de la participació catalana a la Primera Guerra Mundial, però més de pressa. Són diferents banderes que estan al Museu dels Invalids a acabar la Primera Guerra Mundial, i això es fan manifestacions corporatives dels voluntaris. Derrere del moviment dels voluntaris tenim el Fons Maseres i això ens planteja la complexitat de la mateixa francofília. És a dir, el Fons Maseres és capaç d'estar al Comitè de Germano amb els voluntaris catalans és capaç d'escriure la veu de Catalunya que no es defineix ni aliadòfila ni germanòfila de cap de les maneres, de fet, la gran opció de la guerra regionalista és l'accidentalisme en el tema aquest, la neutralitat absoluta i completa. El Fons Maseres en aquests moments, clar, és un projecte de periodista que està intentant fer-se un espai en el món polític català i en el món intelectual català i depèn per sobreviure dels articles a la veu de Catalunya. I aleshores els seus articles a la veu de Catalunya són absolutament allò línio oficialista del regionalisme mentre que quan s'en va a París, i està amb el president del centre català de París, doncs és un francòfil exaltat. Amb això el que vull dir també és que la francofília i la Primera Guerra Mundial serveix de plataforma a tota una nova generació de futurs escriptors, sobretot dels anys 20 i 30, que espiren allò a governar la Catalunya Futura per promocionar-se. I aleshores, en el cas de Maseres, és una papallona volant. Ara sóc francòfil, ara sóc allò romainrolandista, etcètera, etcètera. Escriu això sí, un follet que es farà dins dels certes francòfils i catalanistes molt important, que és el seu folletó, pancatalanisme. El concepte de pancatalanisme no és tant la defensa d'una Catalunya dels països catalans, sinó una cosa que proposarà, o que ja havia proposat uns mesos abans, Rubiri Virgili, el pamflet de Fons Maseres del 1915, les conferències que fa Rubiri Virgili sobre la necessitat de que Catalunya tingui una política exterior, són de la tardor del 1914, però les dues conferències de Rubira i el follet de Fons Maseres van en la línia que apunten, i a la que s'ha afegirà tothom, a partir del 1916, republicans, regionalistes, que es faran francòfils, etcètera, etcètera, cap a la idea d'intervenir. D'intervenir la Primera Guerra Mundial, ui, d'intervenir Catalunya la Primera Guerra Mundial. Fins i tot ja comença a veure un discurs allò que diguem-ne al marge del que seria la francofília de la resta d'Espanya, i que la pretensió és, allò, Catalunya, si Espanya no intervea la guerra, allò una mica com les virtualitats actuals, és a dir que allò al Consell de la República una mica ells juguen amb aquesta idea, és a dir, hi ha una Catalunya que intervea la guerra com si fos un estat independent, sabem que no és un estat independent, i els voluntaris catalans juguen a la imatge d'aquest exercit de Catalunya que està col·laborant amb els francesos. I en aquest joc d'imatges, no, és amb el que el nacionalisme radical inicialment i després progressivament els republicans catalanistes, els catalanistes regionalistes que podem definir com a francòfils, i que acabaran fent el gran manifest del 1915, del manifest dels catalans a favor de França, i aniran jugant. I fins i tot diran, el nostre gran líder militar és el general Jofre, que és el guanyador del Marne, etc. Una mica va per aquí la idea. El que passa és que el 1916, el model francòfil pur, té un sotrac, i aquest sotrac el produeix la Pascoerlandesa del 1916. I en aquest sentit, a l'àmbit nacionalista radical català i republicà catalanista, diguem-ne que no saben com encabir el que ha passat a Irlanda. Perquè clar, els irlandesos, que tenen el seu Parlament autònom, etc. estan dividits entre aquells que consideren que per recuperar o per reobrir el Parlament autònom cal enviar voluntaris irlandesos a lluitar amb l'exèrcit britànic. Mentre que hi ha els sectors sinfeiners, que estan dient que ni de broma cal participar amb voluntaris irlandesos a nodrir les files de l'exèrcit britànic. I aquest, el que s'estan plantejant, és una insurrecció contra, és a dir, una insurrecció clàssica, diguem-ne que els nacionalistes sinfeiners irlandesos estan prefigurant l'insurreccionalisme alienista, tal qual. I per això ens trobarem també, i per això hem d'entendre que el títol que hem posat ve per aquí moltes vegades, és a dir, en el fons del que estem parlant, siguin nacionalistes, siguin internacionalistes, estem parlant de tradició republicana. Els sinfeiners són republicans, aquí tenim republicans catalanistes, i els comunistes són republicans, és el que hi ha. I aleshores, als anys de la Primera Guerra Mundial, que s'està redefinint, és què és el republicanisme, quines tradicions tan insurreccionals, com o polítiques o no insurreccionals, han d'enodrir-ho. I aleshores, el republicanisme catalanista i els nacionalistes radicals catalans es troben en una tesitura. Ostres, resulta que un robiri virgí li dirà que macos són els irlandesos que van lluitar per l'imperi britànic voluntàriament. Però, en canvi, tindrem un maciar que tot i que no es mulla massa amb les seves francofílies, etcètera, etcètera, dirà, ostres, és fantàstic el que ha passat a Irlanda. En quin sentit? Perquè el que ha passat a Irlanda, i ho intentaran repetir, maciar, domingo, hipestanya, el 1917, és que ha hagut una gran coalició de sindicats i formacions socialistes a l'entorn de James Connolly, més els republicans nacionalistes radicals, on aquesta mateixa coalició, nacionalista, republicana i sindical, maciar, domingo, hipestanya, estan dient, i la repetim. I s'intentem provar-la aquí. I la intenten provar en mig de la coyuntura de l'Assemblea de Parlamentaris. Tot a la crisi del 17, des d'un punt de vista català, i fins i tot a l'Assemblea de Parlamentaris, intenta ser una cosa de dimensió espanyola, resulta que, mentre els regionalistes estan plantejant tot un moviment que hauria d'integrar als dinàstics, hi ha tres sectors que després seran molt protagonistes a la Segona República, i de fet seran els grans, per d'una manera, beneficiaris de la segona República Espanyola, estan plantejant una altra alternativa de caire insurreccionalista. I que això ens ha de fer pensar el per què un personatge com Marcelina Domingo, que ens apareix aquí, s'estarà replantejant, quan triomfi, la revolució russa i es munti la tercera internacional, de ficar, no de crear un partit comunista, de publicar el Partit Republicà català a la tercera internacional. En la diapositiva anterior, quines són les conseqüències d'aquesta idea insurreccionalista a los Inferners? Doncs que resultarà que francòfils i lustres en teoria, com Marcelina Domingo o com Francesc Macià, seran acusats de germanòfils. I és més, ens trobarem que, fins i tot, es posa en dubte la francofèlia de Domingo en la mesura que el Ministeri de Ferses Estrangers diu que t'aproves que publicacions vinculades al marcelinisme, el republicanisme marcelinista, estan finançades pels alemanys. Amb un intent de equiparà possiblement en raó o estan plantejant, fins a quin punt això està, allò, manguonejat o no, és una altra qüestió, però fins al punt d'equiparar els desestabilitzadors de la monarquia espanyola amb els desestabilitzadors sinfeiners republicans socialistes de l'imperi britànic en un context de guerra. Perquè el que sí que resulta, a partir del 1917, és que la idea de frances ho donarà, ens ho donarà tot, ja no està tan clara, ni molt menys, perquè els francesos el que estan pensant és a veure aquests tios els quals els estem finançant publicacions, i que a més a més un d'ells sembla que està cobrant de nosaltres i cobrant dels alemanys. El que poden provocar és una desestabilització de la monarquia espanyola i desestabilitzar la monarquia espanyola pot suposar desestabilitzar el marroc. I desestabilitzar el marroc implica el protecturat espanyol, significa que potser es pugui desestabilitzar el protecturat francès. I si hi ha una cosa que sistemàticament està dient França respecte al Fons 13, és que problema, nosaltres som aliats, mai intervendrem en contra de la monarquia espanyola, perquè tenim llassos importants a les colònies del nord d'Àfrica. I el Fons 13 està especialment i part de la classe política, des del 1990, molt interessats en la penetració militar, i de vegades la específica del marroc. D'aquesta manera, França es comença a replantejar a quins francòfils ha de donar suport. Si els francòfils que li poden desmuntar la monarquia espanyola o els francòfils que són partidaris de mantenir-la, de reformar-la, o simplement aquells sectors del dinastisme que és en fred francòfils. En aquest cas hem vist abans una fotografia de José Sovira Puig, que és aquell senyor d'allà, que és el nebot del doctor Solaiplà. I mentre el doctor Solaiplà passarà del nacionalisme radical als anys 30 a ser diputat per l'escarra republicana, el nebot passarà de ser president del patronat o de voluntàries espanyoles, que és un patronat que es crea a imatges i semblances del Comitè de Germano amb els voluntaris catalans, però en clau dinàstico-liberal monàrquic. Que, a més a més, el patronat de voluntàries espanyoles és l'Alma Mater, però és que el president és el duque de Alba, per entendre'ns. Aleshores, en aquest sentit, per entendre'ns el gran objectiu és una francofília on la idea és preservar l'aliança franco-espanyola al marroc. L'evidència, l'evidència de que França ja no té previst, de fet, no ho tenia previst mai, però en tot cas, la il·lusió que s'havien fet als nacionalistes radicals catalans i al republicanisme catalanista, detall radicalitzat socialment en la Conferència Nacional del Treball, etcètera, es comença a enfonsar el 1917, perquè, a més a més, es canvia. L'ambaixador ja es canvia als consuls espanyia francesos, que havien estat molt permisius en aquests sectors polítics. I això comportarà, i et passo la paraula a tu, a aquesta segona part en la qual en la mesura que comença a fallar i a l'altre, a França, apareix Wilson. Jo intentaré accelerar per continuar el temps, perquè, de fet, falten dos punts. La meteòrica i erupció del Wilsonisme, Messi d'Or i els nacionalistes radicals, i el tercer punt, que és la influència a Bolxavik. Wilson, amb els seus 14 punts, és una estrella emergent dels idealistes. Aquesta ja ha sortit. Els 14 punts eren els punts que establien als nord-americans per sentar-se negociar la pau amb el Salamanj. Tot i que el Salamanj van fer propostes de pau al 1917, s'havien establert que, si no acceptaven els 14 punts, aquestes no comptaven. Cap a l'octubre estava molt clar que guanyaria la guerra, i Wilson és descobert, com deien, pel republicanisme català. Pel republicanisme català, la guerra és el triomf de la república. De la república en gènere, com a representació de la república a la república francesa. Jo he dit al matí que a mi em resulta difícil explicar la fascinació que hi havia a Catalunya per la tercera república francesa, perquè era el paradigma de l'estat centralista i uniformitzador. Portaria l'autonomia a Catalunya, era molt pensar. Però, en tot cas, així ho creien, i el que volien era pujar a Alemanya ben amunt, però lligada del coll. I, clar, també hem parlat de la grip. Era un partit de futbol, d'aviam qui guanyava, qui matava més gent, si Mart, que és la guerra, va guanyar la grip. I els republicans de qui deien, els alemans que fins i tot l'estat espanyol ara s'atreveixen ells. Els militaristes, imperialistes, identificant-los amb els alemans, com si els altres no ho fossin, s'haurien jugat allò del Joan Primer Prats, de Caixa Ufaixa, i els hauria tocat la Caixa. Ja anunciaven la fi de la guerra. El que passa és que aquesta portada és del 7 de novembre. La guerra s'acaba quatre dies més tard, l'11. Però ja rendeixen els sotomans. I aquí no és que el cranc vol dir el càncer. El càncer acabi amb la República Alemanya. Aquí la senyora Grassa és... Perdó, la monarquia. La senyora Grassa és la representació de les monarquies mundiales. És a dir, la guerra hauria acabat amb la institució monarquia. Per tant, canviarien els altres de geografia, i el cap d'en Foc era un militar francès, i també era el comandant de les forces saliades. I, quan s'acaba la guerra, la campana de Gràcia és molt clara. Vull dir, les potències saliades, però fixeu-vos quina bandera hi ha al mig. Sí, a una banda els nord-americans, a l'altres britànics, però al mig dels francesos. Els catalans són bàsicament francòfils, i el dia que s'acaba la guerra és el dia de la matança del porc. I el porc, naturalment, és alemany. Per molt, si és l'amor de la guerra, s'equivocaven, i si algú es pensava que, ja s'ha dit, Wilson defensava una pau sense victòria. Però des de Barcelona, que no havia entrat en guerra, era molt clar, victòria, victòria, victòria, i pluja de repúbliques. Hem guanyat els germanòfils, i a sobre hem guanyat a les monarquies. I l'ascència del mal era el Kaiser i el seu areu, i fins i tot els germanòfils s'havien de reciclar. De fet, el bloqueig que havien imposat els britànics des del XIV a Alemanya havia fet els seus efectes, de la mateixa manera que el bloqueig que van imposar els imperis centrals a Rússia va fer el seu efecte, i la mateixa Alemanya necessitava l'ajuda d'aliments dels Estats Units perquè no començés una crisi de subsistències. En tot cas, l'imperialisme alemanya havia estat vençut, i al mateix temps comença la campanya autonomista com una projecció del republicanisme. Just en el moment en què s'acaba la primera guerra mundial, des de Catalunya, i des d'una perspectiva molt transversal, no vinculat a una única força política, s'impulsa la demanda d'autonomia d'autonomia explícita. De fet, era... sí que estava vinculat més o menys a la Lliga Regionalista i a la Bon Comunitat, però fixeu-vos que des de l'estiu del XVIII havien demanat als ajuntaments catalans que signessin paperetes com aquesta, aquestes de Tortosa, on demanaven 3 punts, millor finançament pels ajuntaments, i, doncs, autonomia i suprimir, i ells, els de Tortosa, afegeixen suprimir les diputacions provincials. Continuen existint. El 16 de novembre, la guerra s'ha acabat a l'11, surten un grup de polítics catalans per presentar les demandes d'autonomia a Madrid. Aquest és el lliurament que fa Puig Cadefal, el president de la Bon Comunitat, de les reivindicacions d'autonomia, i, des de la perspectiva dels republicans, ja que demanem autonomia, demanem autonomia i república. Aquest és el lliurament de les bases de l'autonomia, el president espanyol, que era García Preto, i aquí hi ha Puig Cadefal, i hi ha Campbó i García Preto, però també hi ha Piquipón, i hi ha, de fet, tota la classe política d'aquell període, la jornalista, el radicals de les rucistes. I són tots. I és allò el 29 de novembre, Puig Cadefal presenta les bases per l'autonomia de Catalunya, el govern espanyol, aquestes bases per l'autonomia de Catalunya tenen el suport de tots els partits catalans, i era cert. Des de pràcticament els Carlings, fins i tot els radicals de les rucistes, que s'han caracteritzat sempre pel seu espanyolisme. I el partit socialista obre a Espanya? Sí, tots, tots. Però, curiós, vull dir, que en aquests dies, o encara no tres setmanes que s'ha acabat la guerra, i des de Madrid, la proposta d'autonomia catalana és vista com si els catalans haguessin declarat la guerra a la resta d'Espanya. És curiós, o aquesta era l'empresió que tenien els de la campana de García, que sense excessivament catalanistes podeu veure que dediquen tota la seva portada amb una bandera catalana. I aquí barrejo caricatures de casa, caricatures de fora, perquè a vegades allò al joc de miralls ajuda a comprendre-ho una mica. Això són caricatures de Madrid. Com es veu, des de fora, les demandes d'autonomia, que no de separació d'autonomia d'autogovern català. Doncs allò que els catalans volen continuar exportant la seva producció, però no volen que la producció de la resta d'Espanya entri a Catalunya. Això, naturalment, és fals. Que el que volen és que castella, que és com es veu la resta d'Espanya, passi pel tubo. L'imparcial era un dels diaris més contraris a l'autonomia que us podeu imaginar. I aquesta caricatura, per mi, reflecteix el que vull dir. Com a catalanes, queremos Cataluña independiente del resto de España. Com a espanyoles, queremos el resto de España dependiente de Cataluña. Aquesta era la visió que es tenia, de tot plegat, que sí, demandaven l'autonomia, però realment eren separatistes. I què fan? Es fan un buicot als productes catalans. I diuen literalment que comprin els nord-americans. A l'època, en sembla que ja us ho he dit, no existien les pilotes de Gómen i les restriccions a utilitzar-les i el que utilitzaven les forces d'ordre públic que eren els cops de sabra, normalment per la part plana, no per la part que tallava, però mal, feia molt mal, i quan no n'hi havia prou amb els cops de sabra disparaven bales, però bales de plom. La presentació de l'autonomia implicarà que caigui el Govern de García Prieto mentre que un dels grans problemes de tot aquest període és que sí, Espanya havia sortit molt beneficiada per la neutralitat, perquè venia tot el que produïa, però això havia generat un gran procés d'inflació i feia que la major part de la població treballadora no tingués prou recursos per comprar els aliments bàsics. Era el problema de la subsistència. És un exemple que acelera de l'imparcial. Contra a los manejos separatistes, els manejos separatistes era presentar l'autonomia catalana. Entregan el jefe del Govern del Mensatge de les Diputacions de Castilla i León. Los representantes castellanos y leones es ante el rey per mostrar la seva posició a l'autonomia catalana i mentre mantenien el buicot dels productes catalans. Es presentava el Campó com una aprofitat que portava Catalunya al barranc del separatisme. Aquest senyor era el governador civil en el moment, i allò de... No el si faigis cas, però jo... Ja te l'ho he dit, Campó, Catalunya és tot sentimental. I a l'altre li diu... Llavors, a llavors, a Barcelona és bona. O aquest, de Blanco i Negro, que és del grup ABC, on la representant de la Sobirania Espanyola li diu al Burges català que li està xafant la Sobirania. Però l'altra perspectiva és, és a dir, quan siguem amb uns dels nostres recursos, els ports del rest d'Espanya no ens menjaran el nostre pressupost. I la desgràcia hauria d'arribar, vull dir, cada manifestació era disolta, agarrotades, les catalanistes, les espanyolistes no, i en una d'aquestes, una bala perduda, no va avui d'un ull, sinó que va matar una dona. El Campó es veia com un oportunista, ho era, però això ho trobo curiós, tot no repetir, Blanco i Negro no existeix, però el grup editorial que ho publicava, sí, és el de la ABC, de Madrid. I aquí podem veure que parla de federalisme i Espanya, perdó, parla d'autonomia a Espanya-Està Unida, però l'autonomia és federalisme i amb el federalisme Espanya es trenca. Jo no he d'entendre res, perquè resulta que els Estats Units és una federació i trencada, trencada no està, a Austràlia és una federació i trencada, trencada no està, i així podríem anar a una gran part del món, però bé, són concepcions visions de la política. I com està Barcelona, doncs, que els burgesos, els burgesos de veritat estan intransquils perquè hi ha engarrotades, i engarrotades pel tema de l'autonomia. Clar, la policia no es comporta igual entre els manifestants nacionalistes espanyols que criden viva Espanya, perquè no passa res, a càmig o en criden visca Catalunya, els hi obren el cap literalment. Entre els catalanistes hi havia divergències i l'esperanç era Wilson, Wilson hauria de venir a salvar-nos. El van fer ciutadà un horari de Barcelona. Clar, però això era pensar que Wilson sabia o podia identificar on es trobava a Barcelona el mapa, que és molt pensar. En tot cas, estan plantejant-se l'autonomia i alguns que surten en aquestes fotografies és normal, que aquí surti cambo o que surti puxica de falc o balla és normal. Ara, el que no és tan normal és que aquí surti ullet o sortir piquipón, que aquests són radicals, en teories espanyolistes, que estan a favor de Catalunya aconsegueixi la seva autonomia. El problema és tan greu que aquests senyors que són els màxims líders espanyols del periode, decideixen crear una comunització extreparlamentària per dir, home, potser sí que hem de plantejar-nos això de donar-li l'autonomia a Catalunya. El que passa que els d'aquí no es fien que aquests senyors que són els principals líders de la restauració realment facin una estatut d'autonomia per Catalunya. I és això, Roman Onés, una gent liberal que està dient, molt bé, farem una autonomia per Catalunya i el català que li diu, no veus que no m'entra el peu, vull dir que és massa petita aquesta autonomia. I si recorden una cosa que Cuba, que ara acceptem que era una colònia, però en 1897 no hi havia ningú que acceptés que era una colònia, Cuba era una província com Vizcaya o Barcelona, doncs diu, compte que els senyors independentistes amb la bandereta que va inspirar la bandera independentista catalana, primer van demanar l'autonomia. No el si veu donar l'autonomia, van acabar amb la independència i el si diuen compte que si ens continueu pressionant tornarem a fer un tancament de caixa, si se diem ens negarem a pagar els impostos. I no ens creiem que vosaltres, els màxims dirigents dels partits polítics espanyols realment feu una estatut d'autonomia que ens convenci. I per tant cal mobilitzar el poble per aconseguir l'autonomia que farà que toreros, policies, jutges i l'administració pública finalment aprenguin el català, perquè com que no era requisit, no el sabien. Ara hi ha qui defensa que no cal que sigui requisit. Per la mateixa regla de Tres jo defensaré que no sigui requisit per ser metge a Madrid saber el castellà. Perquè cal portar els millors metges, veritat. Però anem a Prat de l'Arriba. Què defensava Prat de l'Arriba? Que estava mort perquè es va morir el 1917. El que defensava a sent la nacionalitat i la unitat de cultura i uns ànims col·lectius amb un sentit, un pensar i un voler propis, cada nacionalitat ha de tenir la facultat d'acomodar la seva conducta col·lectiva. Això és la seva política i el seu sentiment de les coses. El seu seny, el seu franc voler. Cada nacionalitat ha de tenir el seu estat. Algú ho podria dir, independentista. Sí, però llegiu la segona part. El nacionalisme català que mai ha estat separatista que sempre ha sentit intensament la Unió Germanívola de les nacionalitats ibériques dintre de l'organització federativa és la aspiració lairada d'un poble que amb la consciència del seu dret i de la seva força marxa en pas segur pel camí dels grans ideals progressius de la humanitat. I aquí podeu dir que hi hagi cambo que és la dreta catalanista normal, que hi hagi domingo, que és l'esquerra catalanista normal. Però que hi hagi les rucs, no sé si ho enteneu, les rucs seria... perdoneu, potser que tallem la gravació. Ara direu una cosa que no hauria de fer amb un acte acadèmic. Les rucs seria com si aquí hi hagués el senyor Albert Rivera. Perquè ho situeu, eh? Bé. I a l'època, com una mica ara, es barregeu a tot. Això no és una caricatura de l'època. Lo más grave és el carit que toma l'autonomia de los espartacos de la Lliga. Què eren los espartacos, els revolucionaris comunistes d'Alemanya? I on podria dir que tenen que veure els revolucionaris comunistes d'Alemanya amb l'autonomia catalana? Volia que que fa fort. I la resposta és, el peligro major és tant la gravitat del problema sindicalista bolxeviquista integral. Sindicalista dels sindicalistes de Catalunya. Bolxeviquistes de la revolució bolxeviqui integral de l'Estatut d'autonomia integral. La resposta és que a l'època realment hi havia una tensió molt gran que esclatava amb una senyora que feia coblers i que es deia Maria Focela. Per què? Perquè la senyora sortia amb molt poca roba, vestida amb una bandera espanyola, cridant viva Espanya. Allà anaven cada nit els partidaris del nacionalisme espanyol, catalans, i els partidaris de l'autonomia, també catalans, a solucionar les seves diferències que van agarrotades. I cada nit agarrotades. El porter diu que aquí abans es venia a veure cuixa, no a trencar-se el cap. Això passava. Llavors, com que passava això, van suspendre les garanties, perió de suspensió de les garanties, des de la premsa de Madrid, el que estàvem fent en lloc de netejar cases seves, aixecar el pols, si romanones continua l'autonomia que hauran un barranc, i allò que diuen sempre si Catalunya segueix així, es tallarà el rama catalana, Espanya continuarà vivint, però Catalunya es morirà. Hi ha una florida de catalanistes, i els recorden, això és l'imparcial, que la bandera del separatisme català està inspirada en la bandera cubana. El govern espanyol té la... no l'espasa de demòcles, sinó la falsa de demòcles del separatisme, i aquí ja no surten els radicals. Són les dues tendències del catalanisme, la de Téretes, el Canvó, i la d'Esquerres, Marcel i Domingo. També, com acostuma passar, els catalans demanen la seva autonomia, que no la seva independència, i això fa que el rest d'Espanya, si els catalans el queren, no s'ho tornen. I aquí és quan hi ha la possibilitat que la Lliga, que és bàsicament monàrquica, fa allargar el sal al republicanisme, perquè l'Esquerra catalanista sempre havia estat republicana, però la Lliga no. I com ho solucionarà Canvó? Un famós discurs que dirà Lloda, i en aquesta situació jo us dic, per nosaltres monarquia, república, Catalunya, Catalunya lluitat prou vegades pels altres, i ja s'haurà que lluiti per ella mateixa. Nosaltres no hipotequem l'autonomia de Catalunya a la república, però el nostre pas cap a l'autonomia no el pararem perquè pugui caure la monarquia. No és accidentalisme purido, ni republicans, ni monàrquics, sinó tot el contrari. I això ho vaig trobar divertit. Aquest senyor tenia a la premsa de l'època el nom de Cleo Valdó. Qui era el Cleo Valdó, el nacionalisme espanyol? I, per tant, allò que no existeix. El nacionalisme espanyol, perquè entengués el catalanisme, què se li havia de ficar al cap? Federalisme, bases de manresa, doctrina catalanista, el mirall, pret a l'arriba, etc. Amb això que s'està acabant la guerra, Wilson, Messi d'or i el Wilson explícit, sí, m'estan dient que m'estic allargar una mica, però deixeu-me fer unes pinzallades més. I allò que us deia, sí, Wilson, però es pensen que Wilson sap qui és Pimar Gall. Evidentment, Wilson era un professor de celles polítiques, però de Pimar Gall no en tenia ni idea de qui era. És veritat que Xamar, que és l'únic anglòfil que hi havia, escriu un llibre que és contra l'idea de l'imperi. I aquest senyor del qual hem parlat realment va fer una feina molt important a París, perquè va crear el Comitè Proco de Catalunya, van escriure amb anglès, perquè el Wilson no entengués quines eren les reivindicacions dels catalans, i a la campana de Gràcia passa una cosa curiosa, que aquests dos senyors que són els mateixos articulistes estan discutint al mateix temps, entre ells, a la mateixa pàgina, que això ja té mèrit. Aquestes són els senyors, Rubira i Virgíli, i els altres, Marius i Aguilar. Rubira i Virgíli és, si voleu, anticomunista, republicà, d'esquerres, però considera que la via de Lenin no és la bona. Marius i Aguilar és pròbut xavic. Estan escrivint a la mateixa revista el mateix temps i a vegades a la mateixa pàgina. És divertit, no? Aquí hi ha bastants números del mateix. És la creació de la Lliga de Nacions i allò que us deia, que Wilson està seguint les ordres de Piemargall. Us garanteixo que no sabia qui era Piemargall. I que ara sí que hi ha una primavera dels pobles o de les nacionalitats, com vulgueu, i entre les pigues que neixen una porta barretina i l'altra boina, país basc i Catalunya. Es crea la societat de Nacions, etcètera. I, malgrat tot, la il·lusió que els francesos han de fer és la autonomia. Hi ha tenassos, vull dir, pensar que els francesos ens portaran la autonomia. Hi fa moltes bromes de l'Isidro-Perís. Què és l'Isidro-Perís? Que Romanones va a negociar a París i pensen que li han pres el pèl. No, no, no. Romanones el que ha fet és garantir-se que no el cifaran. Cap cas, a les reivindicacions que fan els catalanistes que estan a París, que no estan demanant la independència. Repeteixo, estan demanant l'autonomia. Quan a Cleminsó, per exemple, li venen amb allò de d'escolti que volem l'autonomia que hem portat voluntaris, que hem lluitat per França, el Cidiu Allò de... Pat d'Esquadra. Pat d'Esquadra, re de tonteries. Però aquí continuen la francofília, hem guanyat, si els francesos no ens acaben d'entendre, però Wilson és el que ho solucionarà, ho solucionarà tot. Finalment, la pausa prova i els italiens. Els italiens han sortit de tot plegat. Aquest matí hem parlat de fiume i podeu veure que al final el denunci es presentat com un boig, probablement ho era, però el que està prefegurant és el naixement del feixisme. De fet, Mussolini el copiarà. Aquí es veu que la pau la condueix Wilson i els italiens es baixen del tren a l'últim moment. Finalment, la pau es firma, tots estan contents, i Cleminsó fa el miracle que torna a les bèsties, és a dir, el Salamanja nomes. S'ha acabat el drama, el Salamanja han de pagar, s'ha aprovat la pau i tots estem molt contents, el Salamanja no tant. I allò que us deia, si un es llegeix la campana de Gràcia, veu que hi ha un debat, al final el culpable de tot és l'antic kaiser i l'antic kaiser serà de fregir viu perquè pagui el que a la humanitat. I llavors, en aquest text de la campana de Gràcia i per tot arreu a Europa i Amèrica, els pobles senten el neguit de la qüestió social. Hi ha el perill que la guerra de classes vingui després de la guerra de les nacions. Aquesta fet avançar de mitja centura i el moviment obrer, si no avança així mateix la evolució mental de les classes conservadores, la catàstrofe social serà inevitable. I és que el debat es manté a la campana de Gràcia. Continuen sent francòfils, parlen del Rúri Irlanda, Irlanda, naturalment, els britànics han de solucionar-ho amb mesures democràtiques mentre la Barcelona comença la guerra social. En aquest sentge a Barcelona és quan els terroristes, i espero que el professor ja havia casat-los-ho explica ampliamente, els terroristes de la patronal i els terroristes de la CNT es maten pels carrers. Començant pel Josep Albert Barret, que igual no ho sona de res, Josep Albert Barret és més conegut com s'avolta. La gran novel·la de Mendoza, el que explica és l'assassinat de Barret, que és el que inici la guerra social a Barcelona, i és allò. Ara em maten un als de la CNT, i ara em maten un als de la patronal. Amb pastanya, dirà que aviam si això serem els culpables de portar la dictadura a Espanya, tindrà Rous, seran en part culpables de que vingui la dictadura, arribarà a la banca de la canadenca, que serà molt important, serà el local de la patronal, i això aprofitarà el govern de Romanones per dissuspeny les corts, i per tant es deixa de parlar de l'autonomia catalana, que no es tornarà a discutir fins al 31, però això és una altra història. Mentre estan a Barcelona i en literalment trets, hi ha una gran divisió entre el moviment obrer i la patronal, fins i tot he ficat aquesta caricatura que fa referència d'ORS, per què? Perquè d'ORS, que després serà un d'ORS del feixisme d'Espanya, en aquell moment va literalment d'abraçat d'un tal seguir, que és el màxim dirigent de la CNT, les persones canvien, el fan fora de la mancomunitat, i arriba el viatge de Jofre, l'amic Martí Nezviol ho ha explicat. Per què Jofre és tan important a Catalunya? Perquè Jofre havia nascut al Rasalló, per tant era un català, i a més parlàvem català. Per tant vindrà el 1920 dels nacionalistes espanyols, escriuen allò de l'anti-espanyol puxica de Falc. El Mariscal Jofre és rebut com un heroi, el tracte a la base de B, hi ha una polèmica molt important, que si algú l'interessa després l'explicaré, però hi ha alguna altra cosa que vull remarcar, perquè em sembla que és rellevant. Allò que el s'hi deia, ara comença a sortir aquest senyor, aquest senyor, abans era Francisco Macià, quan era tinent coronel i ara és Francesc Macià. Un Francesc Macià que hi ha a 1920 és comparat amb Canbó. Només que el Macià és el nacionalista de veritat, i Canbó és la profitat. Llavors el 31 hi haurà allò de visc que Macià mori Canbó. Però la trajectòria és de 11 anys abans. Mentre estan els carrers de Barcelona es maten, torno a la guerra al Marroc, amb el desastre de la Novel, i els somnes de l'Esquerra són aquests. I els somnes forts de domingo són l'Airet i companys. A l'Airet, el Maten, els pistolers de la patronal, el 1921 precisament quan és l'advocat defensor de companys que l'acaba de tenir la polècia. I a l'altre del trio, que tots tres eren amics, era seguir el màxim dirigent de la CNT que l'assassinaran al 23. Del republicanisme francòfil, al republicanisme bolxavicte. Això em vull fer una pinzallada. El tercèmic viureu una mica més, però l'acabaran afusellant al 40. Això no hi entro, de l'hiberisme ja n'hem parlat, però del que sí que vull parlar és d'això. Aquí podem veure com Aguilar i Rubiré Virgilli estan discutint a l'Alçada de 1920 si el que fan els bolxavics o el que fan els bolxavics no està bé. Per tant, agafen a cor pot que enquesta narco comunista per dir contra els bolxavics i com te diuen si estan aplicant el terror però és que no tenen més altra alternativa vull dir que saben el que estan fent allà però tot i així ho justifiquen perquè estan creant una societat i un món nou i aquí diu com que l'objectiu la nostra sala a la bestilla és precisament acabant el centralisme i aquest senyor que és Marcelí Domingo i això no ho he trobat en cap llibre i fins i tot diuen ja ho explicarem i no ho expliquen diuen que fa una conferència a favor de la Unió Soviètica i fins i tot diuen perquè és els anys de la guerra soviètica o polonesa i ha la possibilitat que l'agèrcel Roig guanya a Polònia és allò de patria i revolució i explica allò la batalla de Bersòvia ha estat la puna entre la patria i la revolució la patria complert la seva finalitat conservadora Polònia ha fet de tapó que era la seva alta missió però el ple t'haurà estat satenciat la revolució rebutxada se resignarà a refluir vers Moscou i en això arriba pastanya del seu viatge i pastanya és el líder de la CNT del seu viatge a a Rússia el de té la policia i tot i està detingut a la policia la campana de Gràcia publica que a pastanya ha tornat antibolxivista té nassos la cosa i continua paradox defensant els bolxivistes i dient que són els soviètics els que estan portant la revolució arreu del món hi haurà la dictadura de Primo de Rivera de 1923 i a tall de conclusió i torno la paraula al David Martínez-Fiol i amb això acabem molt ràpidament una idea ràpida que ha sortit allò en les diapositives a veure un tema important és que en el moment en què s'està produint tot aquest debat en un que ha fracassat l'alternativa internacional dels republicans francòfils i de tot el wilsonisme i aquest també fracassa és veritat que en plena guerra social el món republicà com el món obrerista estan discutint veient que el model republicà francès-burges i el model republicà farà al nord-americà els he donat l'esquena probablement el model bolxevic en aquests moments no tenen ni idea d'aquest model civil podria ser aquest model i és quan farem propaganda del llibre que ha sortit ja es produeix tot el tema dels viatges catalans i espanyols i viatges de tot arreu a l'Unió Soviètica i entrem entre el 1920 i el 1923 en un period de prospecció on aquestes esquerres s'estan plantejant com pot ser el futur republicà mundial i en aquest sentit el model soviètic es devé una possibilitat d'alternativa al model republicà francès o al model republicà nord-americà això conduirà unes diapositives pel mig que han sortit molt de pressa que per exemple en el món dels nacionalistes radicals catalans hi hagi un petit conjunt perquè el món nacionalista radical és molt petit però un petit conjunt sobretot de gent molt jove n'hi ha un que ha estat voluntari català com Daniel Domingo Montserrat que a finals dels anys 20 s'incorporin o adoptin la idea del que anomenen el separatisme comunista o el nacionalisme radical comunista o el nacional comunisme com una alternativa sortiran plataformes com partit comunista català estat català proletari i que alguns d'aquests acabaran finalment o en el suc o en el partit obre d'onificació marxista però hi ha una meravelless que en aquests moments de tots ells és una mica el més intelectual a nat a l'institut i comparat amb els altres que només han anat als casals d'Alcatzi però ja és un gran que ja es devindrà a jo comissari de propaganda, la Generalitat el propi si pensem per exemple com a gran conclusió en l'autonomia catalana del 32 pensem que la desaparició de les diputacions o del concepte de diputacions es veu transmutat per un concepte clau les diputacions de gent de ser diputacions per anomenar-se comissaries què vull dir amb això és a dir, la pròpia autonomia catalana en el moment en què està controlada per l'esquerra republicana el discurs filo bolshevik en el present en les escarras catalanes republicanes radicalitzades òbviament en acció catalana ni de broma però sí que és veritat que un maciar que s'ha passejat per Moscow per trobar peles per les seves insurreccions separatistes fins i tot un Andreu Nín que sense ser especialment nacionalista català però sí que és veritat que teoritza sobre la idea de unió de republicues socialistes i bèriques o tota aquesta pequeña colla que molts d'ells venen de la Francofília, quan eren molt jovenes durant la Primera Guerra Mundial adoptaran el discurs bolshevik de la mateixa manera que molt finament i molt escadocerament hi haurà un cert republicanisme ultranationalista que pot estar jo fregant el republicanisme feixista perquè hem de pensar que el feixisme també és part del somni republicà per donar altra mena i la idea seria aquesta planta ja en això, que és el que ens trobem que als anys 30 encara tenim mixtures del que ha estat el discurs dels anys 10 d'una banda si pensem en la guerra civil encara hi ha la creença de que per part del van del republicà de que Anglaterra i França recolzaran a la república de la mateixa manera que hi haurà tots aquests sectors socialistes comunistes que pensaran en la presència de... estaran entusiasmats en la presència de la Unió Soviètica recolzant el van del republicà i diguem-ne que ens trobarem amb el fracàs definitiu de la imatge de França com a gran defensora dels ideals democràtics republicans el moment clau basicament és a partir del 39 i sobretot quan els exiliats no arribin al sud de França i els obiquin en caps de concentració aquí m'he avançat abans el Dilo d'Itàlia però bueno tot això afluirà en la cultura política sorgirà fins i tot un catalanisme revolucionari tot això és difícil d'explicar per això la història està entusiasmada moltes gràcies moltes gràcies hem tingut dues ponències amb una hora i poc més li he sentut que fins i tot una hora i mig la mantem que s'hagi fet llarg que la qüestió era que tinguéssim temps per tots bé, és el moment de les preguntes no, no, no, deixem que... ah, ja fem l'altre, sí o algú vol fer una pregunta veus doncs... Josep, t'arriba i tinc el pen però ho farem bé, no? trobo, trobo, trobo ara tenc això i per aquí el... això res no passa és igual té molt el bruto ja està si té dues entrades bé, bona tarda continuem amb les sessions d'aquestes jornades internacionals sobre els tractats de Pau precisament parlant d'un dels tractats que no es parla tant com el de Versallés que és el tractat de Cebres el que ens parlarà el Diego Mora que és del grup de recerca i de la universitat de Pau Fabra moltes gràcies primer de tot moltes gràcies al professor PIC per haver-me convidat aquí i bueno, jo parlo en castellà perquè la majoria de textos estan en anglès i això és més fàcil per fer-me en castellà llavors, el primer el tratat de Cebres o CEP en francès és un dels últims en firmar-se per les potències perdedores i les potències en ganadores és un cúmulo de promeses que, durant la guerra i a partir del 1915, sobretot se van acumulant sobre un imperi otomano que todo el mundo veía como el enfermo de Europa desde hace mucho tiempo entonces el protagonismo aquí es esencial del imperio británico porque prometió cosas durante el desde el inicio del conflicto que luego seríamos muy conflictivas en una zona del mundo que todavía hoy en día sigue teniendo gran protagonismo entonces el imperio otomano en 1908 sufre una revolución digamos liberal, que es la de los jóvenes turcos pero hasta 1913 no conseguía el poder el poder central en Constantinopla a partir del golpe de la sublime puerta que fue en 1913 una de las primeras decisiones del sultan Khalifa en ese momento es designar a un personaje como Emir de la Meca un sitio simbólico para el mundo islámico para que no callese esta decisión en mano de los jóvenes turcos los jóvenes turcos que son... está formado por el célebre triunvirato que todo el mundo conoce o por lo menos le suena que son Talat Talat se le conocerá también por su participación en el genocidio armenio Ismail Ember el principal integrante del triunvirato en participar con Alemania en la guerra y luego Yemal Pasha que tendrá también gran influencia en Siria entonces estos... los jóvenes turcos que formaban el cup el comité de unión y progreso tenían ideas modernizadoras a la vez que centralizadoras un ejemplo de modernizador es que hasta que no llegaran los jóvenes turcos al gobierno por ejemplo los coches estaban prohibidos en Istanbul cuando ya en Estados Unidos era bastante frecuente ver coches por la calle entonces estas ideas chocan con un personaje oscuro o un poco... poco descubierto que es el... el Emir Hussein el Emir Hussein fue el que designó el sultan en mil... de las primeras decisiones cuando llegaron los jóvenes turcos al poder y estaba... era el Emir de la Meca era un hombre muy egocéntrico cuando se instaló la línea de teléfono decidió ponerse el número 1 él que se lo pudiera localizar rápido y... entonces este señor negocia con los otomanos como una... algo parecido al establecimiento de una monarquía dual entre árabes y turcos para el imperio otomano pero se enteran que los jóvenes turcos se quieren deshacer de él y por lo tanto empieza a buscar aliados en la zona estos aliados son los británicos en 1914 era la bandona el proconsulado de Egipto i designa a Magmajon como su succesor entonces Magmajon aprovecha la... el conflicto que hay entre el... el centralismo del coup y las ansias de poder del Emir Hussein para intentar desestabilizar el imperio otomano que vez de siempre se había creído que era una forma... el enemigo más débil y entonces empiezan todas estas conjugaciones de intentar acabar con el enemigo durante la guerra con golpes maestros y jugadas maestras entonces empiezan a entablar una conversación por correspondencia que son unas seis cartas en las que no tienen... no se firma ningún tratado pero que Magmajon le prometía a el Emir Hussein un reino árabe alejado de los turcos y sobre todo con la protección del imperio británico el problema es que para el Emir Hussein no era el único de los cabecillas en la períncia solaràbica y entonces crearía conflictos más adelante el Emir Hussein tenía tres hijos el primero que fue Faisal fue enviado a Siria en 1915 para ver cómo estaban las cosas por Damasco Damasco era una ciudad importante para el nacionalismo árabe y entonces las sociedades de Damasco están de acuerdo desconfían mucho de la idea de que el Emir Hussein y lo que quieren las sociedades árabes es la gran Siria que es la que podemos ver en el mapa que está fuera totalmente de los planes británicos y aquí ya empiezan a aparecer los franceses entonces aún así el Emir Hussein como no tiene otra forma de conseguir dinero y poder accede a los diseños de los turistas y de los turistas accede a los diseños británicos y se empieza la revuelta árabe la revuelta árabe que empieza en 1916 en la que cobrará protagonismo como todos sabemos por el libro y las películas la Origen d'Arabia aunque luego se vería que tampoco fue tan espectacular durante mucho tiempo está localizado solo en la región del Ejat que es donde se sitúa la meca y medina incluso hay una anécdota que es que medina una ciudad muy simbólica para el Islam una governición automana de solo 3.000 hombres aguantó casi hasta 1917 y estaban solos además se crea el segundo acuerdo que conformará parte de los problemas que veremos en Paris en 1919 que es la línea en la arena que dibujaron Sykes-Picott esta línea en la arena era o ponía repartía lo que digamos que es la Gran Siria cosa que ya era un conflicto con el Emir Hussein y además establecía zonas de influencia en un imperio tomano que todavía no estaba siendo derrotado es más el acuerdo se firmó en 1915 y aun así el imperio tomano estaba resistiendo con todas sus penalidades pero lo intentaba entonces se divide la zona de Mesopotamia que sí que estaba cayendo bajo un codón británico y Siria Siria era muy importante para los franceses porque representaban que eran los sucesores de los cruzados y por lo tanto y también los históricos protectores de las minorías cristianas por lo que tenían el realismo francés tuvo mucha influencia y mucha presión cosa que chocaba con los intereses de Hussein pero en ese momento además para dar más lío al asunto está Sazonov que Sazonov el ministro russo también quería parte parte del imperio tomano y aquí es donde todavía se añade más leña al fuego fue que los rusos querían los estrechos y parte de Armenia desde hasta el inicio de la primera guerra mundial el primer objetivo británico y francés era que el imperio tomano no callés británicos y rusos habían tenido muchos problemas durante el gran juego por ese área y además el problema para los británicos era qué poner entre los rusos y ellos para proteger el canal de Suez y su comunicación con la India entonces Sazonov acuerda firmar el tratado Sajkspikot en lo que es a cambio de Constantinopla el gran objetivo rusos desde mucho tiempo y partes del este de Anatolia además hay una zona marrón entre la i la B, que es Palestina que luego veremos cómo todavía es más conflictivo pero hay un momento que a pesar de que el acuerdo de Sajkspikot y Sazonov se aprobó el 4 de marzo de 1916 hay un cambio de planes uno es la revolución rusa la revolución rusa con la publicación de todos los tratados secretos bueno da una opinión negativa de la imprensa unida o el imperio británico y los franceses y Lloyd George llega al poder y es en el momento que se retiran los rusos y que el objetivo británico era mantener los rusos fuera de las zonas de influencia o las zonas simbólicas islámicas para que no utilizaran ese poder del Islam en contra de sus colonias Lloyd George en la campaña en Siria y Palestina avanza rápidamente y no ve porqué si el imperio británico está asumiendo el mayor coste del frente de Siria porque compartir los espólios del imperio otomano con los franceses es en este durante estos años en 1915 cuando ante el inmenso dispositivo que se utiliza en Gallipoli para conquistar los estrechos entra otro actor todavía más y que luego será muy conflictivo como es Italia con el Tratado de Londres de 1915 en el que se le promete también la declaración de Balfour la declaración de Balfour no es un tratado pero acaba teniendo es una de las piedras principales de la Fundación del Estado de Israel y se debe sobre todo a la presión del lobby zionista de Chaim Wiseman y que el 2 de noviembre de 1917 el ministro que lleva el nombre de la declaración estaba a favor de que los británicos apoyarían el establecimiento de la tierra a los judíos por esta época en 1917 antes de la revolución rusa los ejércitos del Tzar habían conquistado la zona de Armenia Ardana y habían llegado a Trabzon y habían derrotado a los ejércitos otomanos fácilmente y los ejércitos otomanos tampoco habían ayudado mucho a la derrota de Sarikamish al inicio de la guerra donde se habían perdido prácticamente dos ejércitos sin entrar en conflicto con los ejércitos del Tzar por invención de Enver pero en el momento que todas las tropas rusas se retiran por Don de Lenin empieza una campaña de recuperación de los territorios perdidos en el Caucasus que llegan a conquistar la ciudad de Kars otra vez y estas áreas seran tendrán especie una posición especial durante los tratados de Sebrez y en las conferencias anteriores como una de San Remo porque aquí es donde surgirá la idea de Gran Armenia entonces hay un momento en que Enver con la retirada de los rusos inicia la conquista del Caucasus reconquista las partes que se habían perdido en manos y llega a Baku en Baku se da una de las anécdotas más graciosas de la zona porque británicos apoyan a Bolsheviques para que Baku no caiga en mano del ejército islámico del Caucasus y además los alemanes aliados de los otros manos en la guerra presionan a Estambul para que para que parem su avance porque se establecieron en Georgia que aparecería el estado de Georgia por el apoyo alemán y al final los turcos, las conquistas de Enver tienen que parar porque si no se podía haber llegado un conflicto armado entre alemanes y otros manos entonces todas estas conquistas encabezadas por el general que luego tendría un papel destacado en la guerra de independencia Karabekir se descuida el frente de Palestina los británicos avanzan con oposición pero con bastante facilidad incluso para la navidad de 1917 el general Allen promete como regalo de navidad Jerusalén para Lloyd George y el 1 de octubre también cae Damasco en Damasco como podemos ver en la imagen hay un Rolls Royce y caballería árabe los turcos británicos para que las promesas a los árabes se mantuviesen más o menos tenían que dar una imagen de que los árabes habían ayudado a la conquista de Damasco y por eso se les permite la entrada armados y en desfile a los árabes el problema para los turcos viene cuando se acaba la conexión por tierra cuando Bulgaria se retira de la guerra y entonces el gobierno el gobierno automano cuando se entera de que los alemanes estaban intentando negociar con Reino Unido y Francia a través de Alemania para conseguir una paz más o menos que no fuese costosa el gobierno automano sobre todo encabezado por Talat intenta el gobierno automano en ese momento estaba muy dividido porque quería continuar la guerra es más desplaza batallones a la ciudad de Constantinopla para defenderla ante un ataque aliado por tierra a través de Grecia Grecia se había incorporado a la guerra en 1917 y entonces en el armisticio se envía al general Townshend que había sido es la mayor derrota de la historia británica donde la ciudad de Kut Almara había caído por un asedio automano pero trata muy bien al general Townshend y se abren las negociaciones para el armisticio en el armisticio el gobierno de la CUP dimite para intentar facilitar las negociaciones y envían al puerto de Mudros a negociar con el general bueno, el mirante Calzor Calzor en el puerto de Mudros sube en el barco Agamemnon al representante automano i retrasa todo lo que puede las negociaciones para que los británicos sigan en su avance por Mesopotamia y Siria hasta alcanzar Mosul el 30 el 31 el 30 d'octubre se firma el Acuerdo de Mudros el 31 entraría entraría el armisticio en acto y hasta el 2 entre el 1 y el 2 de noviembre no sé con qué estaría la ciudad de Mosul rompiendo ya los términos del armisticio pero bueno entonces es un momento aunque los británicos prometieron la no ocupación de los estrechos el al mirante Calzor prometió la no ocupación de los estrechos ni de Constantinopla los británicos en cuanto lo llega el armisticio a Londres rechazar eso y empiezan a desplegar tropas en las zonas que ya se habían acordado por los acuerdos de Sykes Picot por los acuerdos de Alemír Hussein y a los italianos y griegos también participan entonces encontramos a Mehmed Badetín que fue el sultan un señor que mucha gente descrivió como más que pintas de sultan tenía como funcionario automano y la ciudad de Constantinopla está controlada aunque no oficialmente que se diría años 1920 está controlada por los aliados además los franceses rápidamente que no habían tenido en exceso participación desembarcan en Cilicia para ocupar su zona de influencia también tenemos la ocupación griega italiana los griegos cuando se firma el armisticio de mudros están exultantes incluso en ciudades de Ismir que Ismir tenía en ese momento más habitantes griegos que la misma Atenas salen vítores a Benicelos como se puede ver en el retrato de la imagen y los italianos ocupan la parte que les tocaba en Antalya que era su zona de influencia entonces aquí encontramos que el el Terrik Pasha que fue el gran visir cuando el acuerdo de mudros se formalizó intenta, junto al sultan colaborar de lo mejor que pudiese con los aliados los otómanos estaban derrotados y no tenían el apoyo del ejército ni la fuerza para responder a la ocupación entonces empieza las conferencias de Paris en 1919 i Clemenceau i Lloyd George se ponen de acuerdo en la parte que les tocaba cada uno en Orientemedio en Paris la delegación árabe pide la parte que le correspondía por las promesas hechas y para dar muestra de la buena fe que tenían los árabes para conseguir el reino independiente se supone que habían luchado el hijo de Lemir Hussein que fue Faisal negoció con Chaim Weisman un acuerdo que daba la bienvenida a los judíos a la zona de Palestina entonces las promesas que los británicos habían hecho a Lemir Hussein y a sus hijos empiezan a hacer un conflicto porque lo necesitaban el apoyo francés también entonces se decidió acabar el problema Chaim Ita que era la familia de manera fácil Faisal es proclamado en marzo de 1920 como rey de la gran siria Faisal que había llegado a aceptar ser rey mediante aunque sea bajo la administración francesa cuando lo lo nombran el consejo sirio presidente de siria empiezan una serie de revueltes que acaban con los árabes enfrentándose a los franceses y los franceses aplastando a los árabes a lo que Faisal sin apenas poder Faisal no tenia ni la unidad en siria incluso los cristianos del Líbanos habían independizado habían proclamado su propia república dentro de siria Faisal se ve sólo y huye luego estaba su hermano Abdullah que se le promete ser rey de iraq però no consigue convencer a los británicos de su capacidad por lo tanto se le deja apartado y en 1921 en la conferencia del Cairo Winston Churchill que era en ese momento el encargado de las colonias decide cómo solucionar el problema de mesopotamia iraq no existia como tal se le nombraba mesopotamia y necesitaban un árabe de fiar en mesopotamia para controlar las revueltas por lo tanto repescan como en el mercado de invierno a Faisal i Abdullah, como no saben dónde colocarlo le dan el Reino de Transjordania que en 1923 se le apartaría de Palestina luego en lo que quedaba del reino prometido a la emir kusein en narague saudí surge hay un personaje que le quita lo de roca el Im Saud en 1914, firmado un acuerdo con los otomanos estaba bajo soberanía automana en el que no negociaría con ninguna potencia y se mantendría neutral Im Saud quería quería el poder y firma el acuerdo pero un año después se olvida y en 1915 firma el tratado anglo-saudí en el que hasta 1924 ganaba 5.000 libras de oro al año, más armas y empieza una revuelta cuando se acaba la primera guerra mundial en la que al final las tropas de Im Saud conquistan lo que es el reino de Yesat por lo tanto la dinastía jachemita cae en arabia saudí se reformula en siria y el único que la única monarquía o la única rama de la monarquía que aún pero vive es en Jordania luego entre en la conferencia de parís también entran los griegos los griegos y su primer ministro venicelos tenia la idea de la megalidea esta postura romántica de una gran grecia en la que estava Ismir la región del Pontos que es en el norte de Turquía i Constantinopla era el sueño nacionalista griego pero los otomanos aunque derrotados en Constantinopla los ejércitos no estaban desarmados el sultan empieza a designar para desmovilizar los ejércitos a diversos generales que después vendrían a ser claves durante la guerra de la independencia como Kassim Karabekir en Erzurum Fuat Yeseboi y Mustafa Kemal que en ese entonces no se le conocía mucho como el inspector jefe del noveno ejército que tenía la misión de desmovilizar el ejército entonces empieza lo envían a Ankara a desmovilizar el noveno ejército y el 19 de mayo de 1919 que hoy en día en Turquía es un día festivo Kemal Ataturk llega al noveno al puerto de Samsun y tiene la oportunidad de empezar la revolución entonces de eso hay las órdenes del gobierno de Istanbul y empieza a organizar a los turcos del Este de Anatolia y hay a contactar con organizaciones y bandas resistentes a la dominación extranjera y se forma el Congreso de Shivas y de Erzurum que marcarían la línea con la que actuarían los nacionalistas turcos durante la resistencia entonces esta resistencia se consolida en el Congreso de Erzurum y Shivas en 1919 en el que al final de 1919 en el que se ponen los puntos en los que debería seguir la resistencia nacionalista turca contra la ocupación extranjera en el momento que los británicos escuchen las noticias Lloyd George queja de su propia inteligencia militar que no había llegado a comprender como Mustafa Kemal que nadie todavía conocía podía haber organizado eso y envía a Qasem Karabekir que es el señor de aquí a detener a Mustafa Kemal Mustafa Kemal todavía no era tan importante pero Qasem Karabekir en ese momento desoye las órdenes bajo las órdenes de Kemal en el Congreso de Shivas se firma también el pacto del protocolo de Amasia que luego el segundo protocolo de Amasia se pactará también con Stambul entonces se convocan las elecciones bajo presión británica en Constantinopla para tomar el control de la ciudad y las elecciones que fue bajo presión británica se esperaba que los nacionalistas turcos saliesen derrotados y pudiese reforzar el gobierno del sultán pero los nacionalistas turcos ganan las elecciones Mustafa Kemal se ha elegido incluso por Erzurum aunque no se pede persona por miedo a ser detenido y entonces los británicos es cuando realizan la ocupación de Stambul que fue en marzo de 1920 en todo esto las potencias extranjeras de Turquía se reúnen en San Remo para intentar poner un poco de orden en todas las promesas y se reúnen los ministros de Gran Bretaña Italia Francia y Grecia en San Remo con ya las promesas árabes deshechas porque habían fracasado todos los intentos en Siria y en Mesopotamia que comencien las zonas de influencia con la única duda de qué hacer con Mosul al principio Clemenceau había prometido a los George que no tenía ningún interés en Mosul al final los británicos descubren que podría haber mucho petróleo los franceses empiezan a interesar bastante y por lo tanto se firma un acuerdo en el que se repartirían Mosul el petróleo de Mosul pero estaría bajo dominio británico y laws entonces los Estados Unidos que habían designado Wilson había diseñado el tratado Saqs Picot como vieja diplomacia imperialista envían una comisión de King Crane para saber qué opinaban los habitantes árabes del reparto entonces la King Crane comisión después de consultar a los habitantes a los habitantes o a las sociedades árabes y tal, acaba diciendo que lo mejor para Mesopotamia, Siria, Armenia era estar bajo mandato estadounidense, y es cuando llegamos, por fin, al Tratado de Sebres, en el que la delegación turca implora Clemenso... Bueno, a los representantes británicos y franceses, que, por favor, no se hicieran el imperio británico, cuando las provincias árabes ya se habían ido, y a lo que Clemenso contesta que no había ningún ejemplo en la historia en que el gobierno turco hubiese sido un enriquecimiento de la cultura para los pueblos conquistados, por lo tanto, no tenía ningún interés en que los turcos seguirán gobernando en las provincias árabes. Además, Lloyd George era bastante racista en respecto a los turcos, los había definido durante las conferencias como un herial de civilizaciones, y el gobierno de Constantinopla es obligado a firmar. En cuanto se firma, Sebres los estrechos es de bien en francos y bajo dominio internacional, tanto el bósforo como el mar de Mármara y Dardanelos estarían siempre abiertos y con una comisión integrada por representantes estadounidenses, si se querían unir, británicos, franceses, italianos y los rusos se unían a la Liga de Naciones, además de un representante griego y un oturco, pero solo con opinión, sin voto. Luego, en Sebres también, se establece una región que Margaret Macmillan dice en su libro que nadie sabía lo que era, en verdad, que era el Kurdistán, una zona que, hoy en día, todavía es noticia, es una región que se le daba gran autonomía, aunque se establecía una comisión para la cual, en un periodo de un año, se tenía que hacer un referéndum para saber si el Kurdistán quería ser independiente. Además, se creaba la Gran Armenia con las provincias que los rusos, que los turcos habían conseguido, las campañas del Cauca son 1918, de Trabzon, Erzurum, Erjan y Ardana. Y el Tratado de Sebres, además, da los italianos y a los griegos. Los italianos habían tenido varios conflictos con los griegos en su avance a Ismir. Al final, los italianos, por problemas internos, se retiran de la conferencia de 1919 y quedan bastante aislados. Y Benicelos, que era muy hábil en las conferencias, decide, para tener una mejor imagen delante de todo el mundo, cede el Dode Caneso y las errodas a los italianos a cambio de Ismir. Entonces, lo que quedaba del Imperio Otomano era la parte central de Anatolia, con un estambul y los estrechos internacionalizados y rodeado de Armenia y de Grecia. Esto interesaba a los británicos porque protegía, eran estados tapones, para lo que saliese de la revolución bolchevique. Y por eso también tenían tanto interés en que los franceses estuvieran en la zona, aunque temían la competencia, porque le servía como para proteger el canal de Suez y las comunicaciones con la India, los franceses, los otomanos y armenios. Entonces, en cuanto con el Parlamento de Constantino, la Constantinopla es cerrada por los británicos, en los que detienen a todos los diputados, la policía sustituida por tropas de ocupación. Mustafa Kemal, que todavía no era Tatúrk, ha decidido organizar unas elecciones para la Gran Asamblea Turca. En la Gran Asamblea Turca se reúnen diputados de Constantinopla y tres diputados de cada provincia de lo que quedaba de Anatolia. Durante la conferencia de San Remo, los británicos habían dado libertad a los griegos para avanzar a las zonas que se le habían prometido. Y cuando se firma el Tratado de Sebres, los griegos están a 250 millas sobrepadazados su límite. Entonces, los turcos han perdido su capital y están rodeados por el avance griego, por los problemas italianos y por la Armenia que empieza a recuperar lo que se la ha prometido como estado en 1920. Entonces, ante la ofensiva griega, los turcos en Ankara están rodeados y hasta que no llega la batalla del río Inonú, en el que Ismet, que luego sería el sucesor de Tatúrk, como primer ministro de Turquía, los para en la batalla del río, no se decide actuar contra Armenia. En ese momento, en el que la ofensiva griega es parada, rápidamente se casen Carabequir, vuelve contra Armenia, conquista las provincias que habían caído bajo los armenios, se firma el armisticio de Aleksandropol, en el que nunca ha ratificado, porque poco después Armenia sería absorbida por los soviéticos, eso es lo que dura la experiencia Armenia en territorio tomano, y se empiezan a confirmar las alianzas que existían entre rusos soviéticos y los turcos. A partir de marzo de 1921 se firma el tratado de Moscú, en el que Stalin y la delegación turca firmarían un tratado de amistad. Cuando la amenaza armenia se para, los griegos siguen su ofensiva gracias al apoyo explícito de Reino Unido. Francia y Italia, sobre todo por los problemas que tenían en Siria para controlarla, decide salirse de la zona de influencia automana, y es una de las primeras potencias en retirarse, e Italia, entre los problemas que tenía internos y que no tenía gran interés en Anatolia, también decide firmar un tratado de armisticio con los turcos. Aún así los griegos avanzan y están muy cerca de la capital. Entonces la Gran Asamblea otorga poderes quasi-dictatoriales a Tatur, que frena la batalla del río Saricaya, sin condecoraciones, porque una de las primeras leyes que se firmó para la Gran Asamblea era que los militares no podían participar en la vida política. En Grecia, Venicelos, había perdido las elecciones y vuelve su gran rival, el rey Constantino. Es en el momento que para renovar la imagen del rey hace un último intento para conquistar, para derrotar al enemigo turco, y empieza una ofensiva que, al final, es parada por Ataturk. Es la batalla de Saricaya, donde los griegos son totalmente derrotados, y el gobierno de Ataturk tarda un año en prepararse para la Gran Offensiva. En el momento que empieza la Gran Offensiva, rápidamente el Ejército griego se descompone y llegan el 26 de agosto de 1922, empieza la Buyuk Tarasus, que es la Gran Offensiva. El 30 de agosto, el Ejército griego es derrotado. El 1 de septiembre, que mal designa com l'objectiu, el Mediterráneo, y el 8 y 9 de septiembre, los turcos entran a ismir. Los griegos pierden prácticamente en una semana o un mes todo lo que habían conseguido en los dos o tres años anteriores. Es en ese momento, en cuanto los griegos están derrotados, que los turcos sin oposición se dirigen hacia Istanbul, controlada principalmente por los británicos. Llegan al límite de Constantinopla y los británicos empiezan a pedir ayuda a los dominios, a los aliados italianos y a los aliados franceses. Como he dicho antes, ni francesen italianos tenían ninguna ganas de entrar en conflicto con los turcos otra vez y los dominios ya habían sufrido bastante en Gallipoli, como para volver a la Natalia. Entonces, es en el momento que llegan a estar, caski, a punto de enfrentarse británicos y turcos que sí que ya se habían enfrentado anteriormente. Y entonces el comandante británico decide parar y firmar un armisticio, que es el armisticio de Mundalla, convenza a los griegos para que se retiren de Natalia, de la tracia oriental, que también hay asignado a los griegos, en el Tratado de Sebres, y en 1921 se firma el armisticio de Mundalla. Ese de ese momento, cuando los aliados ven que Sebres había nacido muerto, que había demasiadas promesas, el staff militar, cuando se firma el acuerdo de Sebres... ¿En vez? Cuando se firma el acuerdo de Sebres, el Tratado de Sebres, dice que era necesario una fuerza de 50.000 hombres para poder aplicar los términos del armisticio y, aun así, choca con los intereses británicos que tenían una crisis económica en la que no podían mantener tal cantidad de hombres. Y entonces el acuerdo de Sebres nace nulo por la oposición y la resistencia turca, y es en el momento que deciden volver a negociar los términos de paz con los nacionalistas turcos. En ese momento existían gobiernos en Turquía, Constantinopla y el de Ankara, ya elegido por la Gran Asamblea, que mal, era victorioso contra los griegos, había firmado tratados con rusos, con franceses y con italianos, y que mal aprovecha para deshacerse de su gran oposición, que era el sultanato. Durante todos los años de ocupación y de la guerra de independencia, había mantenido muy neutral en sus opiniones contra el sultan. Incluso hay algunos historiadores que dicen que fue el mismo sultan al que designó a Kemal como el cargo de Infertero del Noveno Ejército, porque sabía que iba a liberar la nación turca, hay otros que opinan que era el sultan de los ingleses. Entonces, Mustafa Kemal, después de la victoria en el río Sadikaya y el armisticio, decide acabar con el sultanato. Los aliados convocan la conferencia de los An y el 31 de octubre Kemal presenta una moción en la Gran Asamblea para deshacerse del sultanato, en el que hay un discurso que es muy famoso, en el que dice caballeros ni la soberanía ni el derecho a gobernar pueden ser transferidos de una persona a alguna otra por obra de un debate académico. La soberanía es adquirida por la fuerza, el poder y la violencia. Es ahora la nación que se revela contra esos usurpadores poniéndoles en el lugar que les toca y asumiendo su soberanía. Esto es un hecho. Ante eso, la Gran Asamblea no tiene otra cosa que aunque tenía mucha oposición dentro de la Gran Asamblea, no tiene otra cosa que apoyar la abolición y el 1 de noviembre se acaba el sultanato. Es en ese momento cuando se celebra la conferencia de los An y el régimen de Mustafa Kemal sale muy reforzado y aprovecha para acabar con los últimos restos de oposición otomana que podría encontrarse, que es el califato. En el momento que se vole el sultanato, se designa a Abdul Jamid como califa. A partir de entonces, el califa sería designado por nombramiento de la Asamblea, por lo tanto, es un paso importante porque por primera vez en la historia el Islam adquiere la separación legal de poderes y se estatializa la religión, que sería una de las claves en la futura República Turca. En la conferencia de los An es enviado Ismetinonu, que sería el brazo derecho de Mustafa Kemal, y se restablece las fronteras de lo que es la actual Turquía. Con algunas excepciones, como sería la ciudad de Hatay, que perteneció a los franceses hasta 1938, hasta que a través de referéndum se anexionó a la República Turca, el Mosul todavía seguiría siendo parte de un problema en años posteriores con los británicos, y sí que se acordaba que los estrechos debendrían bajo dominio de una comisión internacional. En ese momento, cuando se forma la República Turca, y el tratado de Sebrez, todavía hoy tiene efectos en la vida política turca, porque fue el momento en el que los turcos se vieron divididos por potencias extranjeras, y es por eso que existe esa tendencia a intentar ganar todas las guerras, no solo como conflictos bélicos, sino en cualquier diplomacia, porque si no, volverán las potencias europeas a aplicarnos el tratado de Sebrez. Yo ya estoy. Muchas gracias. Seguindo al programa que teníamos previst, ahora tenemos Javier Casal, si vols venir, y como estaba establert, farem les preguntes que tingueu al final d'aquest conjunt de ponències que hem presentat a aquesta segona part de la tarda. És per entrar al correu. És que m'ho oblidem. Sí, això és internet. Què? No té internet? No, que és molt bé. Suposo que d'entregut... Sí, no, aquí hem de sortir d'aquí. Sortim d'aquí, i aquí, sí. Pulla, d'aigua i un vas. I aquí hi ha trobats... Molt bé, posa-la, vamos allà. Molt bé. Bon apetit. Bé, doncs, en davant, Javier Casals ens parlarà del rei de fons, de la posguerra, i la creació del sindicat lliure Barcelona 1919. I és professor de l'Universitat Ramoní. Molt bé, com ho he sabut, tothom està ja una mica cansat. Intento anar una mica per feina i centrar-me una mica en el que vull explicar. Hi ha un sindicat que és el sindicat lliure, aquest sindicat es va formar, es va constituir oficialment l'octubre de 1919, i va ser un sindicat que va guanyar amb molt mala fama, perquè es va considerar el sindicat del crim, el sindicat de la patronal, que durant els anys el pistol·larisme es dedicava a matar per encàrrec dels patrons i dels militars. Aleshores, aquest sindicat ha passat amb més pena que glòria, ningú li ha donat importància, tot i que durant els anys 20 va arribar a glutinar més de 200.000 persones. Però, pràcticament, fins fa, pràcticament, una dècada, quins anys sortia molt poquet. Què és el que jo vaig fer? Em vaig dedicar a investigar aquests sindicats des de fa molts anys i mirar com es va fundar. Aleshores, hi ha un historiador, que es diu Colling Winston, que diu que aquest sindicat va ser el primer feixisme, per tant, el feixisme no hauria nascut a Madrid als anys 30, sinó que hauria nascut a Barcelona el 1919, precisament l'ambient de la postguerra. Aquí al mig hi ha tres imatges, una mica, n'hi ha una de coneguda, és una portada d'una revista satírica que es diu l'esquella de la Torratxa, on hi ha dues pistòlabs, que representen el pistolarisme, i no es veu gaire bé el dibuix, però diu, a qui li tocarà avui? Perquè són els anys, diguem-ne, de plom de l'època. Almenys hi ha una imatge més alegre, que és d'una senyora, que és una tonadillera, que es deia, que es deia Mari Fosela. Aleshores, aquesta senyora actuava en un teatre i es proclamava la hija de Mala Sanya, que feia una cop i cantava una cançó que acabava la tonada d'Imbiva Espanya. Aleshores, anava tots els altres espanyolistes de l'època, que anaven a aplaudir-la, sobretot quan deia Viva Espanya. I, finalment, aquí hi ha un dibuix, una caricatura del que van ser els sindicats lliures, amb el seu símbol de patria i justícia, i aquí, la gent que perseguia, que eren els comunistes, els anarco-sindicalistes, i els catalanistes. Què és el que vaig intentar explicar? D'una manera intentaré, relativament, ràpid, explicar què hi ha al reder de la sindicat lliure, perquè el sindicat lliure crec que t'he raó aquest historiador que va dir que era el primer feixisme. Aquí tinc la cita, diu. Gràcies a la experiència de los libres, de los sindicatos libres, Barcelona pot hactar-se de haver engendrado el primer fascismo español. Tan dudós o honor suele conceder-se a Madrid o a Valladolid. Sin embargo, los libres ya habían demostrado tener las características fascistas clave varios años antes. Los dirigentes de los libres llegaron al fascismo a través de ajustes ideológicos, en gran medida improvisados, de un fenómeno quintasencialmente español, el carlismo. Los retos sociales y políticos que tuvo que aceptar el sindicato en la práctica no la imitación de tendencias extranjeras, ni la influencia de una cultura distinta generaron su radicalización. Què diu aquest historiador? El sindicat lliure, aquest sindicat de pistolers que es creu, el van fer carlins, és a dir, organitzar carlins, i aleshores ells són els que van arribar a un ultranacionalisme espanyol, i a la vegada un anticomunisme que fa que siguin els primers feixistes que podríem considerar a Espanya. Anem a veure ràpidament aquest procés, i aleshores explicaré 5 punts. Una és l'importància que té el creixement de Barcelona, l'altra és l'importància que té el protagonisme que va adquirir en l'exèrcit, com va depredant o va agafant poder, això se'n diu deriva preturiana, no preturianisme. Després mirarem l'impacte de la revolució soviàtica, que a l'època es deia el bolshevismo o el bolsheviguismo, després mirarem el primer grup ultranacionalista espanyol, és com el Rebesavi de Vox, per dir-ho d'alguna manera, que seria la Liga Patriòtica Espanyola, i finalment mirarem la creació del sindicat lliure. Aquí he posat una foto, que és el carrer de la tapineria, el 1906, perquè allà, el 1919, és on suposadament es va afundar aquest sindicat, i a ells hi situem una mica. Anem primer al creixement de Barcelona. Barcelona, al principis de segle XX, fa un creixement espectacular. La població es multiplica, la neutralitat de Barcelona durant la gran guerra fa que sigui un imat i atregui gent, tant del món rural com de la resta d'Espanya. Aleshores, la població arriba a tenir mig milió de persones entre 1915 i 1920. Els obrés són molts, aquí ho he posat, 277.000 sobre 770.000 habitants, i, si ens hi fixem, el 1930, més de la meitat de la població de Barcelona era obrés. Per tant, l'obrerisme, i l'obrerisme organitzat, era un fenomen important a Barcelona. A més, era una Barcelona nova, havia canviat la fasomia, era una ciutat d'industria i de serveis, i la població era molt jove. Aquí hi ha una observació que no he resistit a posar-la. Això és una imatge d'un mapa de la comarca de l'Orgei i que m'ha semblat una curiositat interessant. Aquí tenim tres personatges històrics, dels quals suposo que coneixen tot aquest d'aquí a la dreta, la meva dreta, que és en Lluís Companys. Doncs Lluís Companys era d'un poble que està bé aquí. Veuen que hi posa la furiola i tornavous, Lluís Companys era d'aquí, d'un poble que es deia El Terras. Aquest senyor d'aquí, que Salvador Segui, el noi del sucre, que era sindicalista de la FNT, era concretament d'aquest poble d'aquí, de Tornavous. I el fundador, el sindicat lliure, Ramon Sales, va néixer a la ciutadilla i va acabar vivint a la furiola. És a dir, en aquests quatre quilòmetres d'aquí, es van originar tres protagonistes de primera fila, que això també il·lustra com la ciutat anàvem absorvint el teixit rural. Aleshores, Barcelona va aconseguir una cosa que era molt important al primer terç de segle XX i que ja no ho ha aconseguit més. Simplificant, Barcelona va superar el milió d'habitants i la província va passar pel davant de Madrid, per primera vegada. Aleshores, això va crear una dualitat molt important. Aleshores, la ciutadilla va aconseguir que això va crear una dualitat molt important. Aquí he posat unes dades. El 1930, Barcelona era una de les majories ciutats europees. Només 13 superaven el milió d'habitants i anava a l'arredera de Londres, Berlín i París. I si miraves a la Mediterrània, només es podia comparar a Roma i Milà. Aleshores, en aquesta situació, Barcelona estava convertint-se en una gran ciutat, en expansió, on la gent que emigrava no vivia com una tristesa, jo com una desdixa que es diu en castellà, sinó que vivia com un lloc de promoció on poder creixer. I, de fet, i això ho diu un historiador que és Enric Ocelai, que potser coneixeu tots, ell va explicar que què creixement urbà tenia dos elements a tenir en compte, un de cara a Espanya, i és que Barcelona va creixer molt, es va convertir en la província en més població, però a efectes pràctics tenia el mateix poder que qualsevol altra província. Aleshores, aquí, ell remarca, diu, l'amenaça que hi havia era que, si no s'escoltaven les demandes de Barcelona, la ciutat i la seva regió marxarien senzillament per su cuenta. És a dir, va començar la gran tensió que tots coneixem. A la vegada, també, té una altra idea, no m'ha quedat recollida, no. Sí, hi ha una altra idea, que és important, que la ciutat, en el fons, el que s'estava lluitant entre catalanistes, obreristes, militars i espanyolistes, no era sols d'una lluita ideològica, era una lluita pel control de la ciutat, per una ciutat en expansió econòmica i sobretot del sector servei i del funcionariat. Aleshores, aquest era la clau de la lluita. No només hi havia ideals, sinó que també hi havia pragmatisme. Els catalanistes, per exemple, deien Barcelona per a nosaltres la ciutat única, Barcelona per a nosaltres la ciutat única, el centre d'irradiació de tots els grans corrents a la vida nacional, des de l'economi que el polític, òrgan fonamental del poble, cures cor i serveia a la vegada de la raça. Això ho deien els catalanistes. Els anarquistes sempre es donen el discurs de que era una gent moguda pels ideals, però també tenien interès en la promoció. De fet, hi ha un antiga anarquista, Antonio Hueso, que explica que es va apuntar amb un grup àcrate, que és llei de redenció. Aleshores, un dia el van convocar a Montjuïc i li van dir que estava a punt d'arribar a la revolució i que quan es clatés la revolució Barcelona havien de controlar-hi el poder perquè no es podien fiar de ningú. Aleshores, va veure com es repartien els càrrecs. Diu Bernal, que havia sido cabo en África, s'encargaria de la guerra. Jordà, por el hecho de haber estado en presidio, tendría su cargo la cartera de justicia. Pepe, como ex marino, la de Marina. Cueto, sin motivo que alegar, obtuvo la de gobernación. En Zúrez, que era sastre, la de Hacienda. Alfredo, que no había hablado, le adjudicaron prensa y propaganda. Aleshores, quan van acabar, va dir bien entendido que no habrá más prensa y propaganda que la nuestra. Hi havia una part d'ideals, però hi havia una part de com arribem a fer-nos amb el poder i a controlar la ciutat. I, en el fons, el que passa entre l'any 2008 i 2019 és aquesta pugna. Anem al segon punt. Amb més abans que hi havia tensions. Les obreristes són més o menys conegudes. Anem a la dels militars. Els militars, que estan a Barcelona, fan... són uns militars que porten una motxilla, un bagatge d'experiències de Cuba. Quin és aquest bagatge que porten de Cuba? Bé, ells arriben a Barcelona en 1898, després de perdut Cuba i Filipines, això tothom ho sap. I, sobretot, arriben marcats per l'experiència d'envis com havia perdut un separatisme cubà i havia comportat el trossejament de la pàtria. Aleshores, quan arriben a Catalunya, veuen que hi ha el que hi ha per a ells és un separatisme català. I, aleshores, aquells discurs que tenien a Cuba tornen a portar-ho aquí a Espanya. Aquí, per exemple, posant la portada d'un llibre que es diu Peligro Nacional de 1901, ja explica que Catalunya s'estava convertint per aquesta gent en una segona Cuba, en el sentit més literal. A la vegada, no sols van portar un discurs ultrapatriòtic i contra el separatisme, també era un discurs contra els polítics, perquè ells havien perdut Cuba i Filipines, i atenció, hi havia un altre element important. Aquí hi ha un senyor que es diu Miguel Tacón, que va ser el capital general de la Habana, entre 1934 i 1938. Què va passar a la Habana? A la Habana s'havien de provar unes lleis especials que només es van aprovar en 1895 i mentre s'esperava que hi hagués lleis especials qui tenia tot el poder era el capital general. Aleshores, el que va passar és que aquests militars que van arribar fent una simplificació de principis de seglequí repatriats, el que van portar de Cuba va ser diverses coses. El menys preu pels polítics, el temor al separatisme, un patró d'aquell exèrcit ho gestiona tot, tot el poder civil. De fet, les afirmacions quan aquest senyor en Miguel Tacón va extendre les seves prerrogatives es va fer famosa l'expressió de taconazos. És a dir, quan afirmava el seu poder no està fent els taconazos. Doncs el que va passar és que aquest ultranacionalisme espanyol, aquest pretorianisme que venia de les Antilles, va arribar també aquí. Aleshores, els militars van començar a empaitar i a treure banderes al país basc i sobretot a Catalunya. A Catalunya, la guarnició que hi havia, el que tenia a general va ser un valuar de l'ultrespanyolisme. Això es va notar què va passar, que aquí a capitania els militars van identificar un perill bifrònd. L'obrerisme i els catalanistes. L'obrerisme el van veure amb la vaga general de 1902 ja. El 1905 hi va anar bé el que se'n diuen els fets del cocut, una revista satírica de la lliga. Va fer broma dels militars amb aquest acudit que hi ha aquí baix, perquè celebra un banquet que és el de la Victòria i, aleshores, un pregunta que celebra aquí un militari li diuen és el banquet de la Victòria. Diuen que ja ho han de ser civils perquè els militars mai guanyen. Aleshores, els militars van assaltar la redacció del cocut perquè era una publicació de la lliga, perquè la lliga feia temps que feia una campanya antimilitarista. El 1909 hi va haver el que se'n diuen el motiu de la setmana tràgica, que va derivar amb un esclat confús anticlerical i els militars van desconfiar dels roxistes. I, el 1916 i el 1917, els militars van fer un gran pas endavant. Es van fer una mena de sindicats, ara no entrarem aquí a explicar-ho, que se'n deien juntes de defensa. I, aleshores, aquests sindicats volien imposar, davant del que passava a Marroc, que és promocionable als militars per mèrits de guerra, un ordre, allò, per escalofó, per quant tocava. Aleshores, el 1917 es van constituir aquestes juntes a Barcelona i, quan les van intentar disoldre, van fer pràcticament un cop d'estat. No es van deixar disoldre. Aleshores, el govern es va trobar aturat davant les juntes militars. I aquestes juntes van aparèixer aquí, a Barcelona, les portava el coronel Benito Marqued, en sembla que el van anomenar Benito I, i, aleshores, aquí tens uns militars que prenen posicions. Uns militars, a més, contra revolucionaris. Uns militars antiseparatistes, uns militars que desconfien dels republicans. Després, hi ha una altra deriva, que és l'impacte de la revolució soviàtica. Suposo que tot això s'ha d'explicar avui, per tant, més o menys. Quin impacte hi ha? Hi ha un impacte que és el de la revolució soviàtica, que és conegut que transcendeix les fronteres. El 1918 es va proclamar la República, el novembre es va proclamar la República soviàtica de Baviera, el gener hi va haver la insurrecció dels comunistes de Berlín, del que se'n deien els espartaquistes. Després hi va haver el març, la instauració d'una fallida República soviàtica hongria, i va s'ocitar la creació d'una República també eslovàquia. A la vegada, a Itàlia, va començar el que se'n deia el Vien i Vermell, el Vien i el Rosso, el 1919-1920, que es van començar a ocupar fàbriques. Tot això va tenir un gran impacte a Catalunya. Qui hi havia aquí? A Catalunya, en termes de moviment obrer i d'agitació, podríem distingir dos elements importants. Una és la CNT. La CNT es va configurar com un poderos sindicat perquè va arribar a monopolitzar tot el sindicalisme obre. Tot i que el sindicalisme obre era molt divers i molt diferent, el 1918 va fer un congress conegut com el Congrés de Sants, que va crear els sindicats únics, que anaven per sectors d'empresa, no per oficis. Aleshores, això li va donar un gran poder i va permetre crear una gran força anarco-sindicalista molt ràpidament. Tots, pràcticament, la força que tenia el sindicat feia que els obrés, encara que no se sentissin identificats, amb la CNT s'apuntessin en aquest sindicat. I, per exemple, molts obrés carlins van acabar també militant a la CNT, perquè no hi havia alternativa. L'altre fenomen que hi havia era el pistol·larisme. El pistol·larisme era un altre llegat de la Gran Guerra, en el sentit que el pistol·larisme a Barcelona va sortir de la mà, de tot un submont de confidants, un policia que es deia Manuel Bravo Montero, que es dedicava a treballar per l'espionatge alemany, però feia un doble joc i venia els seus informes també al govern. I, finalment, el van subcontractar els alemanys perquè fes una atentat amb un patró que treballava pels francesos amb producció d'armament, el Josep Albert Barret, el va fer, el van assassinar i va voler tribuir el crim als anarquistes. Els anarquistes van publicar documentació que revelaven que era ell qui l'havia fet, però el context era tan enrereit que en lloc d'empresonar, condemnar, etcètera, etcètera, Bravo Montero va poder continuar la seva carrera d'una manera un punt a l'envicada o a l'envinada, perquè va anar a parar a capitania general. A capitania general va dirigir una mena de policia paral·le contra els sindicalistes. Aleshores, què hi havia a l'època? Hi havia una CNT molt important i hi havia un pistolarisme entre pistolers vinculats al món anarco-sindicalista i pistolers vinculats al món de la patronal amb connexions en capitania. I es pensava l'època que jo era la porta del que se'n deia el bolxeviquisme o el bolxevismo. Aleshores, per anar ja avançant que pel que és el sindicat lliure, davant de tot aquest món anarquista, davant de tot aquest poderós sindicalisme àcrata, davant del pistolarisme, davant d'aquesta CNT que estava aconseguint tot el control dels sindicats laborals que hi havia. Doncs, fonamentalment, no hi havia cap alternativa sindical. Qui havia fet sindicats que no eren revolucionaris? Hi havia l'UGT, el sindicat socialista que tenia molt poc pes a Catalunya. Aleshores, l'església havia impulsat uns sindicats, uns sindicats catòlics que mai havien arribat a triomfar. Per què? Per diferents motius. Aquests sindicats que havia impulsat l'església no havien triomfar perquè aquí el pes del catalanisme havia fet que l'església s'apropés al món conservador de la Lliga, volgués fer com una plataforma catòlica com havia passat a Polònia i Irlanda, i, aleshores, a l'apropar-se el món de la Lliga i projectar-se cap al nacionalisme, es va inhibir, es va desvincular de tot el món laboral. Què va passar que, quan va començar a rebrotar tota la conflictivitat laboral a la postguerra, quan es va rearmar la CNT, quan va començar a escalar tal pistolarisme, si es volia una alternativa sindical per trencar el monopòlic de la CNT, no n'hi havia. Aleshores, què hi havia? L'església està apropera al món de l'establiment, dels poders, perquè tingueu una idea als sindicats catòlics pràcticament està immediatitzats per un personatge molt important, que era el Marquès de Comilles. A dins de l'església, de més, competien entre sí les iniciatives sindicals, els dominics amb els Jesuites, els de Barcelona amb els de Valladolid. I perquè tingueu una idea, hi va haver un Jesuit, que es deia Gabriel Palau, que va fer uns primers sindicats que es deien unions professionals. Ell creia en els sindicats, va arribar a aconseguir que tinguessin un cert volum, però, com una vegada va voler secundar una vaga, es van oposar i el van enviar a Buenos Aires. I aquí es va acabar l'acció social popular i les unions professionals que havia fet aquest Jesuita. Hi ha una dada que m'interessa retenir. Aquest Jesuita, Gabriel Palau, havia estat Carli abans de farcer Jesuita. És a dir, era un senyor anti-liberal i Carli. Quan va fracassar en Gabriel Palau, l'octubre de 1918, es va crear una federació obrera catòlica. Van dir, bueno, va, tornem-hi. Aquesta federació obrera catòlica, aquí he posat una anècdota, era tan trista, tan trista, que un dels senyors que hi treballava, que es deia Joaquim Sibera, va explicar que una vegada va venir un obrera a la biblioteca i van quedar tantes perverats de veure un obrera, perquè no sabien que feia un obrera allà, que el van ordenar seguir. I deia, tu fas un centre per obrets. T'hem veut un a consultar la biblioteca i, com que no esperis que vinguin obres, fas que segueixin el obre, no sé si m'he sabut explicar. Però, clar, això et donava la limitació del que podien fer com a sindicat. Hi ha una altra dada retenir. Aquest senyor, el que va dirigir la Federació Obrera Catòlica, era Carly. Aleshores, va haver-hi, no, i dos, cinc, tres. Es va intentar impulsar uns sindicats que es deien sindicats catòlics lliures. Aquests els feien uns dominics. I, aleshores, els van fer el José Gafo i Pedro Gerard. Aquests sindicats es deien sindicats catòlics lliures, i deia que per què es deien lliures? Perquè volia dir que no hi eren ni representants de la patronal, ni tampoc hi havia influència marxista. Aleshores, els que portaven aquests sindicats, aquests els dominics, hi havia el José Gafo i el Pedro Gerard. El Pedro Gerard, aquest dominic, va venir aquí i va fer campanya per reclutar obres també en cercles carlins. Ei, també era Carly. És a dir, totes les iniciatives sindicals que s'està fent aquí a Barcelona i a Catalunya les portaven gent d'Església, però sobretot molt vinculada al carlisme. I ara arribem cap on m'interessava, que és a la fundació del sindicat lliure. Aquí dins del carlisme, davant d'aquesta deriva que tenia el carlisme, que es va apropar el que es deia, aleshores es deia el jaumisme, perquè el rei o pretendent el troc carly era don jaume, el carlisme es va anar apropant el catalanisme. A més, el carlisme estava internament dividit entre els que havien pres part pels aliats durant la Gran Guerra, entre ells don jaume, i els que havien pres part per als imperis centrals. Doncs bé, hi ha un sector de jaumins, de gent jove, radicals, que està contra la base o l'elit del carlisme, que no són catalanistes, sinó que són espanyolistes, profundament espanyols, que són germanòfils, probablement, i que són molt radicals i disposats a jo a prendre les armes. He dit en un setmanari que es diu La Trinchera, i en aquest medi trobem un sindicalista que es diu Ramon Sales, i probablement, perquè no ho podem documentar, un altre que està bé a Sabadell que es deia Enric Serradell. Aleshores ells diuen, s'ha de cavar això, no podem anar fent aquests sindicats catòlics, i hem de sortir a combatre la CNT, i el que pareix era el comunisme. I en aquest moment, quan es comença a tensar l'oposició entre el bolxevisme, entre la CNT, entre la por, la revolució, i la oposició, i la contra-revolució, apareix una crisi. Apareix una crisi que és totalment diferent, que és la mancomunitat, des de la mancomunitat la Lliga fa una campanya autonomista, em proposa fer un estatut, es discuteix a l'escors, troba un gran rebuig, ara estic fent una simplificació, i aleshores la Lliga abandona l'escors en gest de protesta, i la discussió de l'escors es trasllada al carrer, amb una situació que té una certa familiaritat. Què fan els catalanistes que s'identifiquen amb l'estatut? Porten un llast quadri-barrat, porten un llast quadri-barrat. Aleshores estan permanentment per les rambles pel centre, jo és pràcticament una insurrecció cívica permanent que dure tres mesos, i, com hi ha una gran inquietud davant de l'autonomia, sorgeix un grup úscle ultraespanyol, que es diu Liga Patriòtica Espanyola. Aleshores la Liga Patriòtica Espanyola és un grup d'ultraespanyolistes que es dedica a combatre, molt ràpidament, es dedica a combatre els catalanistes al carrer i s'hi enfronten a bastonades. Primer, abastonades, es treuen al llast, s'arranquen banderes, una cosa que té una relativ familiaritat amb el que està passant ara, fins que passen a les pistoles, i es comencen a disparar i han morts, literalment. On es reuneixen la Liga Patriòtica? Doncs es reuneixen en el teatre on actua la Mari Fosela, i aleshores els nacionalistes radicals es dediquen a avui a cotegar les funcions de la Mari Fosela. I aleshores, en Francesc Macià i els seus seguidors, un dia, quan està acabant d'actuar la Mari Fosela, li fan tirar un toxo a l'escenari. Que no la toca, però bueno. Què passa? L'atenció va pujant de to i aquí hi ha l'arredera de la Liga Patriòtica Espanyola. L'arredera de la Liga Patriòtica Espanyola hi ha un conglomerat de personat i de sectors que són, sobretot, militars, oficials militars, aquells conteros. Hi ha també policies de Baixran, i a seguidors de l'Espanyol, allò dels primers periquitos. Hi ha després l'arroxistes, hi ha també els carlins, Ramon Sales, està aquí, i hi ha una dada que és interessant. La Liga Patriòtica Espanyola, que es va crear el 1918 aquí, no era la primera Liga Patriòtica Espanyola. El 1895 s'havia creat una Liga Patriòtica Espanyola a Buenos Aires, exactament en la mateixa finalitat, oposar-se al carrer a Buenos Aires, a la gent que defensava la independència de Cuba. Aleshores, el 1918, aquesta idea d'una Liga Patriòtica Espanyola torna a rebrotar a Barcelona, i aleshores torna a sortir aquest ultranacionalisme espanyol oposat a la ruptura o a la separació de la pàtria, i aquesta vegada hi ha una connexió entre el que són els sectors carlins, més radicals, els militares, capitania, i d'aquí que surt, d'aquí probablement surt, el sindicat lliure, que és una sinergia, un vincle entre militares i carlins radicals. Com s'acaba aquests enfrontaments que hi ha a Barcelona entre autonomistes i altres espanyolistes, entre catalanistes i altres espanyolistes? Doncs s'acaben amb... Perdó, això i jo guà. S'acaben amb la vaga... S'acaben... Ui, m'ha saltat una dia positiva. S'acaben amb la vaga de la canadenca. El febrer comença la vaga de la canadenca. La canadenca és l'empresa que és un ministre llum a Barcelona. El conflicte de la canadenca dura tot el febrer, tot el març i a cada l'abril. La ciutat es quede aturada, quede a les fosques, i aleshores el govern primer mobilitza a les forces vives i intenta militaritzar els serveis des de capitania mobilitza en el somatent, que és una milícia ciutadana, on hi ha també molts carlins, i, finalment, com acaba això? Acaba que el govern reconeix les 8 hores, el que se'n deia a la demanda dels vagistes, de 8 hores, 8 hores de treball, 8 hores de descans i 8 hores per dormir, fan la jornada de 8 hores, però atenció. La patronal i els militars, aquí a Barcelona, no ho veuen clar i això acaba amb un altre cop d'estat. Com es fa aquest cop d'estat? Doncs Milans agafa el governador civil, que era muntanyers, agafa el cap de la policia i, literalment, els posa amb un tren i els envia cap a Madrid. El govern cau, i a partir de l'abril de 1919, torna a haver-hi una gran tensió entre què? Entre la CNT, el pistolarisme, i, aleshores, no hi ha una resposta sindical. Quan s'orgerà aquesta resposta sindical? Aquesta resposta sindical sorgeix oficialment a l'octubre de 1919, quan es crea el sindicat lliure. El sindicat lliure, el lider Ramon Sales, que és aquest carliste d'acció que havíem comentat, que havia estat a la lliga patriòtica espanyola, que havia estat vinculat també al món sindical, que havia estat a la CNT, i que té bones connexions amb els militars. Concretament, qui serà la seva persona o el seu gran interlocutor a Capitania serà un militar molt famós, el capità general que vindrà després de Milans del Vox, que es deia Severiano Martínez de Nido. Aleshores, els sindicats lliures funcionaran amb simbiosi, amb capitània militar, i es diu que eren un instrument de capitània. Jo crec que no, jo crec que capitània el que va fer va ser crear un sindicat que fos autònom de la patronal, capaç de rebaçar treballadors a la CNT i sobretot disposar d'enfrontar per les armes. Aleshores, què fa el sindicat lliure? Doncs el sindicat lliure, en el fons, és una síntesi de totes les experiències prèvies. D'una banda, procedeix el carlisme. Per què era important la procedència o l'ofiliació del carlisme de la gent del sindicat lliure? Doncs era molt important perquè els únics que tenien experiència de combat, literalment, els que havien fet el RKT, els que havien fet les garros carlistes, eren els carlins. Per tant, a l'hora de lluitar contra la CNT i els pistoles de la CNT, els que estaven en millors condicions de fer una guerrilla urbana, eren els carlins. A la vegada, també, el sindicat lliure va agafar tot el posi d'ultranacionalista espanyol de la lliga patriòtica. I a la vegada també es va dir sindicat lliure perquè ja no es podia dir de moltes més maneres. No podia ser catòlic perquè no havia funcionat, no podia ser sindicat catòlic lliure perquè tampoc havia funcionat. Per tant, al final es va quedar com a sindicat lliure, lliure d'influència patronal i lliure d'influència entre cometes marxista. A partir d'aquí, el sindicat lliure, creat a partir de l'octubre de 1900, anirà agafant en brenzida pel suport que li donarà capitania. I de fet, si ara ho mirem amb una perspectiva del que va ser la gran guerra, per què crec que té raó que ho hauríem de fer, quan diu que el sindicat lliure va ser la primera organització feixista? Per diferents motius. D'una banda, perquè dius que aquí no hi havia ex-combatents. Bé, aquí hi havia sí que hi havia uns combatents o ex-combatents. Eren els carlins que s'enfrontaven amb els pistoles. A més d'estar ben connectats amb els militars, eren anticomunistes, anti-revolucionaris, contra-revolucionaris, eren ultraespanyolistes, i per tant tenien els ingredients el que podria ser un primer feixisme espanyol. Però després, si ho mirem des d'aquest punt de vista del que va passar, si tu és el sindicat lliure en el moment que surt, que és l'octubre de 1919, veus que això encaixa amb els feixismes que estan sortint a Europa. Benito Mussolini funda els faci al març de 1919. A Alemanya, el que són els cossos franques, són també del gener de 1919, més o menys. Per tant, és més lògic veure-ho des d'aquest punt de vista, però també hi ha una altra qüestió. Si tu mires des d'aquest punt de vista, on sorgeix una organització contra-revolucionària de masses ultraespanyola, és a Barcelona, i són els sindicats lliures. Com ha estat un sindicat, mai s'ha considerat que això va ser una entitat feixista. Això sempre s'ha mirat per mimetisme, sempre s'ha mirat a la falange, a les hons. Com això era un sindicat, es veia com un sindicat totalat pels militares. Es veia, de més, com un sindicat del crim, que no tenia cap mena d'autonomia. I com a més, la major part dels dirigents del sindicat no eren gent que es fes propaganda, que sapés escriure molt bé, no es feien autopropaganda. I, aleshores, la història del sindicat li haurà quedat com comprimida, però, en realitat, si ho mires des d'un altre punt de vista, té molta més lògica que comences el feixisme espany a Barcelona el 1919, perquè hi havia una amenaça revolucionària i una amenaça sindical a Barcelona, que no va a Madrid el 1931, 33 o 34. Perquè ja no hi eren aquestes amenaços. El que passarà, en el fons, és que la dinàmica feixista de Barcelona, que era la d'un feixisme de combat, un feixisme industrial, quedarà estroncada, els anys 20, i passarà, quedarà com amagada o difusa, i com a feixisme espanyol, només quedarà el que va ser la falange, les hons, que era un feixisme del centre, madril·leny i de Valladolid, amb un discurs molt més rural, molt més agrarista, i això és el que ha creat una certa confusió a vista en perspectiva. I acabaria fent una certa... Si ho mirem en clau des del present, un segle després, i ho mirem des del que ha passat aquí, en la política, en el fons dels anys 20, què va quedar? Va quedar Barcelona com un pol d'extrema dreta d'un ultranacionalisme espanyol minoritari, però molt dinàmic, i va quedar Madrid com el representant d'una Espanya interior anti-separatista, ultranacionalista, i si veiem, aquesta polaritat s'ha anat mantenint fins avui. Com ho podem veure? En el fons, Vox, el seu gran discurs que té és aquest discurs d'ultranacionalista espanyol, aquest discurs contra la separació de la pàtria, que està molt present en el seu problema. El seu problema és l'Espanya viva. A més, vol rediseñar l'estat i fer-lo unitari, acabant les autonomies, etcètera. Què hi havia abans de Vox? Doncs hi havia la plataforma per Catalunya. La plataforma per Catalunya era una extrema dreta, sortida a Catalunya, molt més concretament avic, no se'ls era bilingüe, sinó que, de més, era autonomista. I el seu líder, que era Josep Anglada, considerava que el Valencià també era català. On vull anar a parar amb tot això? Aquesta polaritat que hi havia a principis de segle, entre un pol madril·leny i un pol barceloní, en l'extrema dreta, ha anat mantenint-se literalment fins avui. I el que estem veient no és un retor d'aquest feixisme. Ni estic dient això. El que estic veient és que aquesta dinàmica o aquesta dialèctica que hi havia entre Madrid i Barcelona continua. I ara estem esvistint a l'Nsim Episodi. Jo veig aquí, no sé si se m'ha seguit, però sí. No, no, doncs ja no ho tinc. Bé, ara arribaré al tor de les preguntes per les tres ponències que s'han fet en la segona part de la tarda. I, doncs, endavant. El volteria alguna pregunta? Que sigui una mica tard i, per tant, tot el dia no es clou, que fèiem preguntes. Jo no em preguntaré a nosaltres mateixos, però, de fet, la ponència que he fet conjuntament amb el professor David Matriani Fiola em sembla que és molt complementària amb la que ha fet el professor Javier Casals. Si ha quedat tot ben gravat, li aconsegueixo que s'ho miri. Que ara, al llibre que sé que està escrivint, un incís, Manuel Bravo Montero és el fill de Manuel Bravo Portillo. N'he equivocat. Aquest és el Portillo i ell s'autoescrivia el codonom amb Vialta. Les dues amb Vialta. Suposo que per a darrere. Si ho poses amb Vialta, pot dir mira. No, et diuen que et sona falta ortografia, però no era ell que s'escrivia el Bravo amb Vialta. Llavors, de les tres comunicacions, jo no parlaré de la meva, penso que la de Javier és molt complementària amb la que hem fet amb el David. De fet, ja havíem parlat de la Focela i dels que es queixaven que aquí abans veníem a saber la pulga i ara venen a repartir estopa. I clar, nosaltres hem intentat vincular l'Estatut d'autonomia, perquè em sembla que és bastant clar. És que presenten la demanda de l'Estatut d'autonomia quan fa 10 dies que s'ha acabat la... No, 18 dies que s'ha acabat la primera guerra mundial. I quan hi ha un debat amb els tactats de Pau i que intenten pressionar per d'allà sortir una autonomia, no una independència, una autonomia catalana, però també hem parlat de l'influència del pensament Bolxavik i en la campana de Gràcia, una cosa que ens va cridar molt l'atenció, és que dels mateixos números, i gairebé el mateix ordre, el Màrius Saguilar és un pro-Bolxavik de Nassos i el Robiri Virgilli, però al costat, al crític o al revés. Vull dir, i no deixaré de cridar l'atenció. No deixaré de cridar l'atenció que el marçali domingo doncs en aquells moments sigui gairebé pro-Bolxavik quan ningú ho ha dit. Això és un tema. Juan Cebrés, que és més del nostre tema, jo penso que el Diego ens ha donat una visió panoràmica, però clar, vull dir, tot aquell procés va ser molt traumàtic per molta gent i per mi el naixement de la Turquia contemporània amb el tractat de l'Alzana és un dels exemples més bèsties de real polític en l'estat d'estat contemporània, perquè vull dir, Cebrés era dret públic internacional, si aquí hi hagués algun advocat dels internacionalistes, de dret públic internacional, perquè en el lloc el dret públic internacional està per sobre del dret local i és d'obligat compliment. I ja es veu, vull dir, que va ser d'obligat compliment. És una reflexió que jo a vegades faig que, clar, si no perquè m'agradi, sinó perquè em sembla que els esdeveniments mostren això. No sé si són preguntes, però són una mica reflexions finals per lligar-ho tot plegat. I per que no es quedi això aquí, vull dir... Jo plantejaria, així per també connectar les tres punències, el tema dels ex-combatents connectant en la part del franco-fileu bolsonisme i l'eninizme, i que el Pone Comó era la idea republicana, però els combatents, hi ha els ex-combatents de l'activisme Carli, i hi ha molts ex-combatents de la Guerra del Marroc, crec que són fonamentals, i després el catalanisme també té els seus mini-ex-combatents de la primera Guerra Mundial, que tots plegats van aparar... Aquesta és una idea de l'Àndrich, que allò... De fet, hi ha molts ex-combatents que van aparar els diferents ultranationalismes que hi ha a Catalunya. I per connectar-ho amb la ponència del Dio, jo plantejaria una altra cosa molt clara, és a dir, l'experiència bèl·lica, tan colonial com a la primera Guerra, com a activista al carrer, forma part de tot l'activisme armat, que són totes les repúlvies dels consells, tots els enfrontaments èntics nationals, i que van aparar allò precisament a l'Àndrich. Van aparar i que té un punt molt important, que és allò, l'enfrontament dels turcs. Primer amb els armenis, lliuridins i companyia, i finalment, la gran massacre, que és la Guerra Greco-Turca. I vull dir que al context final de la guerra recollirem les tesis últimes que hi ha sobre la primera Guerra Mundial, que és que la primera Guerra Mundial no acaba el 1918, sinó que continua fins allò, la fi de les diferents guerres civils, i que podríem plantejar fins i tot l'època del pistol·lerisme amb el trienni bolshevik en del·lúcia, com mini-guerres civils que estan en el context de la guerra civil irlandesa, de la guerra civil russa, i dels diferents conflictes ètics armats i condundents. Seria la tesis de Paco Beiga, que a la primera Guerra Mundial acabaria el 23, més o menys? Sí, més o menys. Paco Beiga, d'uns quants historiadors, allò... britànics i nord-americans. Jo ho deia pel llibre del Paco Beiga. Sí, sí, però vull dir que el llibre Paco Beiga... forma part d'un context més ampli d'historiadors que... Els alemanys, també, doncs. Sí. Estònia, van arribar a Estònia, Nituanya, encara se'ls apuntaven, van fer mini-repúblices de mesos... I fins i tot allò els demanen, els alemanys, sí, i allò els partiran terres, si els hi venen, a ser realista. Sí, després el turquia no acaba el 23, perquè comencen els curs, no existien com nationalism, si comença a formar partides de l'Osant, llavors, és a dir, Turquí, i també estem parlant d'un país que Turquia comença la guerra amb Itàlia, a Trípoli, que va ser l'únic èxit que va tenir la germana Galifant, perquè el Senous sí que va aguantar fins al 37 i tal. Després, primera guerra balkànica, segona guerra balkànica, primera guerra mundial i guerra greca turca. Però jo diria que els senussis ja estaven en guerra abans de la hijata de Galifant. Sí, però, per exemple, de Turc, quan estava d'embaixador de Viena, quan els italiens van arribar a Trípoli, se'n va anar directament i va començar a descobrir que el nacionalisme ara, el nacionalisme ara no existia com a tal. Jo he posat, ja que la guerra pot acabar el 23 i una mica més enllà, a mi em sembla que el concepte de la primera guerra mundial 14 i 18, el problema aquest és que és un concepte molt euro-occidental centrista, perquè podries dir, perdona, però la primera guerra balkànica, la segona guerra balkànica, perquè no ens hem posat, però ja hem posat, podries dir que hi ha un ciclabèlic, no una primera guerra mundial, un ciclabèlic... Bueno, alguns se'n s'hi han posat una mica, eh? Vull dir, si algun se'n s'hi han posat una mica. Sí, sí, perquè vull dir que per no dir-li a tot primera guerra mundial, però sí dir-li un ciclabèlic que d'una manera molt clara vindria del 1911, fins al 1923, i que en paral·lel estaria animat pel cicle de revolucions republicanes que va del 1905, també al 1920, a part. Sí, però perquè considereixen els dos cicles, per posar-los a la guerra revolucionària japonès del IV, i t'encaixen gairebé. Sí, sí, en realitat, hi ha dos cicles bèlico-revolucionari, i a més, per fer-li embolicar què fa fora i coger-ho bé, agafaria allò als futuristes que diuen que, a veure, total, la revolució és la guerra, i aquí... I la modernitat, el moviment. Sí, exacte. Sí, sí, sí. Puc a l'ús que un cotxe ha subida. La belleza és la velocitat. Sí, sí. I ja està. Bueno. Sí, o no cosa. Jo aplaudiré especialment al públic. A la públic.