 Der er i dag rigtig, rigtig meget fokus på udsatte ugen på restgruppen, på dem, der ikke klarer sig uddannelsesmæssigt. Der er fokus på hvordan vi i det danske samfund skal sikre vores velfærd gennem det at få flere uge til at gennemføre uddannelse. Der bliver snakket om det i nyttagstaler i mange forskellige politiske sammenhæng, og det er et aq ud i det danske samfund, at uddannelse, uddannelse og uddannelse skal der til. Men vi har en gruppe af unge som hænger i systemet og som er forskellige grunden, som vi skal komme ind på, og som jeg skal komme ind på her. Ikke gennemføre uddannelse og har udfordringer i den forbindelse, og det er den, vi skal have fokus på i dag. For de unge, der taler om, at det er en generation stålelejde, det vi har nu, vi har en krise i samfundet. De unge, mere end alle andre valgier siger og mærker, at der taler om en stålelejde, hvor der ikke er plads til alle. Det, der har sat dagssorten, er, at vi i Danmark har haft masser af internationale undersøgelser, i særpisa-undersøgelsen, er rigtig godt kendt. Og er en undersøgelser, der peger på, at vi har en gruppe, og den er på omkring 15-17 procent af den danske ungdom. Det vil sige, at vi kan tænke, at det er cirka at være femte sjæle ung i mødet på gaden, som faktisk har de her problemer i deres møde med uddannelsesystemet. Og der har der været et, og er nu et slags chokbølge ud i det danske uddannelsesystem, der handler om, at den gruppe skal vi have med, og vi skal gøre særlige indsatser i den forbindelse. Så kan vi se, at der er en cirka 10-12 procent af de unge, og der skal i forslag igen være sjæle ung, der ikke gennemfører mere end 9 eller 10. klasse. Og det peger alle undersøgelser på, og er en kæmpe udfordring, hvis man skal kunne klare sig på arbejdsmarkedet, og skal kunne bide sig fast. Så det er en vigtig opgave, men også en rigtig svær opgave. Der er i dag blandt de unge en væsentlig højere ledighed, og de rammes gennemsnit en væsentlig mere af ledighed, end alle andre arbejdsgrupper. Det er selvfølgelig også en trussel i en tid, hvor der er mange på jobs, at vi ser og kommer til at tabe nogle af de unge, og frygten er jo, at vi får en hel generation af unge, som vi taber, fordi der simpelthen ikke bliver plads til dem, vi har ikke brug for dem. Der kan være ledige arbejdspladser, men der er ikke kvalifikationer hos de unge, som ikke har jobs, til at kunne indtage de arbejdspladser. Og så ser vi noget andet. Det er, at der er rigtig meget fokus på, at de her unge skal tage uddannelse. Det kommer tilbage til om lidt, men det giver sig udslag til, at mange unge bliver sendt i uddannelse. De starter på en ungdomsuddannelse, er i uddannelse-systemet, men faktisk, og det er rigtig mange, der ved både de unge selv og underviserne, er der en del af dem, som ikke har chancer for at gennemføre i virkeligheden, eller vores chancer er relativt små. Og det vil sige, og det har vi ikke tal på, men der skjuler sig med meget stor sensylighed, en væsentlig større end det ledige unge, end de 12 procent, vi snakker om her, inde i uddannelse-systemet. De i gang med en af hvervudsuddannelse kan ikke få en praktikplads, starter på et nyt grundforløb, får ikke et praktikplads, der heller starter på et nyt igen, der kan være unge, der starter op til 5-6 grundforløb på en af hvervudsuddannelse, så fordi det ikke er en praktikplads, så starter vi videre på noget nyt. Og det er jo en slags skjul ledighed, et hamster jul, hvis man kunne kalde det. Så det vil sige, at vi står i dag i en situation, der er ikke plads til alle de unge, og de ved det, og det er en slags stolelej, der er ikke stolen nok til alle, og de unge kæmper for at få lov at være med. Samfundsmæssigt, så bliver det hægtet sådan op af vores politiker, som jeg også var inde på, at det gælder selve vores velfærdsstatsoverlevelse. Det gælder, at vi som samfund skal sikre os fremadrettet, at sikre, at der er nogen til at tage sig af vores gamle, at der kommer skattekroner i statskassen, og det handler alt sammen om, at de unge skal på banen. Og der er et citat her fra uddannelskommissionen for 2009, hvor Danmark står på en brændende plattform, hvor fremtidens krav til unge er, at alle skal have en uddannelse. Og det er det signal, der går igen i beskæftelspolitikken, det går igen i uddannelspolitikken, som en af de højste målsætninger, der er på de to områder. Så det politiske svar her, det er at også få de unge ledige uddannelse, uddannelse, uddannelse og stadig mere uddannelse. Der har været nyheder så sent som de seneste dage om, at vi skal have stadig flere unge, der er ledige, der kommer til at gennemføre uddannelse, og jobcenterne gør det ikke godt nok, de skal have endnu flere i gang. Hvad er sådan store udfordringer nu? Det er problemet ikke at få de unge til at starte på en uddannelse. Det er nemt, et jobcenter vender en unge og siger, du skal gå og tage en uddannelse. De unge føler sig tvunget til det, de er ikke motiveret til det, en stor del af dem. De har haft masser af nederlag med sig, men de går i gang alligevel. Udfordring er faktisk ikke at få de unge i gang. Udfordring er fastholdelse og mening, at de unge kan se en idé med at være der, at de kan leve op til de kravet, der er der. Og det vil jeg komme nærmere ind på os. Hvis vi deler lige ved den brede ungdomsgruppe, så ser vi nogle forandringer i de her år, som spiller ind på den store brede gruppe, men som også har betydning for dem, der er allermest udsat. Det vi ser, det er, at der er en generelt sindens til, at unge's forvændninger om, hvad det gode liv er, og hvad livet skal bringe dem. Der ser vi sådan et slags, det man kunne kalde en forvændningsexplosion. Det er, at hvis ikke alt er perfekt at gå godt, når man klarer sig godt i skolen, ser godt ud, har de rigtige venner, de rigtige kærester, sexuelt og oplevelser osv. Så har man en oplevelse af, altså om man er unormalt, så er det forkert. Og det ligger enormt press på de unge, og dermed også ekstra på de udsatte unge. Så ser vi, at der sker nogle voldsomt forandringer i de her år med. Selve det, vi kan kalde ungdomsfasen, altså hvornår er man ung. Man bliver ung stadig tidligere i dag, altså barndom er næsten ved at forsvinde. Så vi ender med at gå fra helt klossestadiet, og så til allerede at begynde at adressere en ungdomskultur, hvordan ser man ud, hvordan er man på nettet, har man en profil osv. Altså ungdomskulturen snirrer sig ned af, og ungdomsfasen snirrer sig også op af, der går stadig længere tid, hvor vi er under uddannelse eller stadig bliver forstørvet af vores forældre, eller hvad det nu måtte være. Og på det, at ungdomsfasen bliver bredere, er med til at gøre det mere uklart. Hvad skal der egentlig til? Hvad kan vi forvente vores unge? Kan man forvente da en 16-årig selv styre sine sengentider, eller er det skolen, der skal sende SMSer om morgenen, og vække de unge, eller er det forældrene, eller hvem skal kunne være i hvilken alder, og hvem tager ansvar for hvad? Det er der en stor åbenhed overfor, og uklarhed omkring forhold til den brede unge gruppe. Og så ser vi også, at forældreholdene, i takt med denne her, jeg skal sige større åbenheder og uavklarighed, også bliver mere diffus. For hvad forældreholdene? Og vi kan se, at flere og flere forældre i den brede gruppe af unge ser deres rolle som værende, at de skal følge coache sparer med deres unge, som nogle lærer, jeg hørte på et lærer, hvor jeg altså sige, om den opgave man laver i 9-10 klasse en obligatorisk selvvandt opgave, som det hedder, den havde de omdybt til forældreopgaven, for der havde forældrene taget fri fra arbejde og skulle sparer med deres børn og unge om, hvad skal der stå i opgave, når man skal håndtere dig, hvordan bygger man dispositioner op og så videre, og for alt hos mange af de unge er rigtig langt indenover. Og det har den bideffekt, at de unge, som ikke har den type forældre på bagsmæggen, de møder en anden type polarisering eller en anden type udsatthed, fordi de har ikke sammen hjælp, og der bliver skoler og uddannelsinstitutioner i dag, i stadig sine grad nødt til at gå ind og lave, de laver så morgenvækning eller morgenmad, eller ringer hjem og laver leksikaffé osv. Så videre, alle sammen, når man virkelig kunne tænke som sådan nogle forældre kompensierende ordninger, der skal debbe op for, at det ikke er lukken, der de her forældre messer. Det vi ser hos de unge, som er alt og mest udsatte, det er en massiv følelse af ekskursion, altså oplevelse af at være hægtet fuldstændig af. Og vi laver som en del af den måde, vi forsker på, i sætter forhåndelig forskning, laver vi billede øvelser med de unge, som vi bruger som en del af vores datamateriale. Og det vil sige, vi bærer de unge vælge imellem 2-300 billeder. Og et af de billeder, der bliver valgt alt og mest af det her billede, er et nytfødt spædbar, et fortideligtfødt spædbar, som jo viser den skrøblighed og usikkerhed, nogle af de her unge oplever præget af deres situation. Og vi bærer dem også skridt noget tekst til. Og den her 19-årig-dreng skriver, jeg føler mig skrøblig, middels- og værvsaffaring, derfor har ingen brug for mig. Og en anden, igen 19-årig-dreng skriver, ingen generell uddannelse prøver, men står alligevel i bunden som ufarvelært. Og det er den gennemgående og gennemgribende oplevelse hos de her unge, at de på den måde som arbejdsmarked udvikler sig, ikke føler, at de har en chance for at kunne gøre sig gældende. Vi møder dem også i vores undersøgelse, når vi ser på, hvordan de møder uddannelsystemet. Det, der sker i beskæftighedspolitikken i dag, det er jo, at de unge bliver vant i døren, som man kalder det. Det vil sige, at det er øjeblik de træder ind på et jobcenter, så fordi jeg ved, du skal ikke være arbejdsløs, du skal tage dig en uddannelse, fordi det er det, der kan sikre din fremtid. Det vil sige, de unge starter med en uddannelse. Og når vi har lavet undersøgsel, den undersøgsel, jeg har lavet her, der følger jeg nogle af de unge, når de så starter på en uddannelse, nogle af de her udsatte unge. Og det, vi ser her, det er, at de anlægger forskellige strategier for, hvordan de kan håndtere det her møde med uddannelsystemet. Og den første, og der skal I ikke tænke det som en gruppe af unge, men den første strategi, og unge, kan sagtens have flere forskellige strategier på en gang eller skifte imellem. Så I skal tænke det som nogle tendenser, der kan præge den måde de her unge møder uddannelse på. Og det første, det har kaldt unge med en villestrategi. Og det er nogle unge, som er stærkt udsat, der har en stærkt udsat baggrund, har haft svær liv, svær baggrund, social baggrund, har kæmpet med store problemer op gennem deres folkesko-perioder, som regel også efter. Og når de starter uddansen, så sker der det for dem, og det er den gode historie, af dem, I kommer til at høre her. Den gode historie eller den gode strategi her, er, at nogle af de her unge virkelig former, og vi kan desvare ikke sige præcis, hvorfor en slags villestrategi, det er vel lykkes med det her. Og nogle af dem siger sådan her, da jeg startede på den her uddannelse, så fik jeg blivet pludselig højere karakter, end jeg nogensinde havde fået her før. Er det rigtig seriøst med det her studie spørgsel? Ja, det er faktisk først nu, jeg gør noget ud af mit liv. Hvordan kan det være? Men det er jo på tide, jeg har ikke lavet noget siden 4 klasse. I folkeskolen, der sad jeg faktisk ned ved rektor. Men nu, der skal jo ske et eller andet, man skal få noget ud af tingene. Så derfor har jeg taget en beslutning om at gøre noget ved mit liv. Og det er et eksempel og et sitag fra en ung, som har at former sådan en slags villestrategi. Men det er en gruppe eller hvad man nu skal sige, en strategi i mødet. Vi møder også unge, som har andre typer af strategi. Og næste strategi, vi præsenterer for, det er nogle unge, som har det, vi kalder en passiv strategi. Og de oplever og færdes på uddannelserne på en måde, som skal I forestille jer. Altså bare lige ved at sige, bevæger sig langs panelerne, har sig lidt kontakt som muligt med læreren, så lidt kontakt som muligt med de andre elever. Og mange af dem har sådan, synes de selv, meget styr på, hvor meget fravær kan man have ind, men lige pludselig bliver truet i forhold til at blive smittet ud. Og de holder sig hele tiden passivt, hvad skal jeg sige, i retten af uddannelsen. Og jeg vil læse høj for at have et sitag, som kommer fra en observation, der har lavet, med en ung, som har haft sådan en strategi. Og den her unge er blevet indkaldt til en samtale. Han havde lige forregnet sig lidt. Han troede, han ikke havde for meget fravær, men det havde han. Og han er nu kommet til en samtale. Og I skal se, for jeg, at han sidder foran sin lærer og vejleder, som så udspilder sig følgende dialog. Og læren siger, vi er kaldt til den her samtale, fordi du er for meget fravær, og det går altså ikke. Sier han, nej. Du mister for mange timer, og du lærer ikke det, du skal. Jeg ved det godt. Men hvorfor har du så meget fravær? Det ved jeg ikke. Keder du dig her på skolen? Nej. Kan du lige være her? Ja. Kan du så ikke se, at det er lidt dumt at blive smidt ud på grund af fravær? Jo. Og nu kommer han så lidt mere på banen. Jeg har bare svært ved at komme op om morgenen. Og nu prøver læren så. Men det må du altså blive bedre til. Nu er det alvor, det går ikke mere. Jeg ved det godt. Men skal vi så ikke aftale, at du bliver bedre til det? Jo. Altså stille lidt vækker og komme ud af dynerne. Ja. Har vi så en aftale? Ja. Kommer du så til tiden i morgen? Ja. Så regner jeg med dig. Ja, okay. Og det, vi ser her, det er, at vi har en ung og en lærer underviser, som prøver at nå ud efter den her ung, men mangler de pedagogiske redskripper til, hvordan skal jeg komme i kontakt med den her ung. Og det er det gennemgående. Der er en stor gruppe af ung, som vi faktisk er svær ved at få greb om. De smutter som sådan fisk mellemfingerne eller sand mellemfingerne. Og den unge kommer igennem denne her samtale med en strategi, der hedder, at jo mere systematisk, jeg spager ja på alle spørgsmål, jo hurtigere aftaler af denne her samtale og kommer ud af den her rigtig ubehagelige situation, som for nogenst opliv, som mest alt det forhør. Og læren står maktesløst tilbage. Og det er så nogen af de ting, der gæmmer sig bag de her mange unge, som har svært ved at bide sig fast i uddannelsystemet, at vi er også pedagogisk set rigtig svær ved at finde, hvad vi skal nå dem. Og de unge her har ikke tillid til voksne. De her unge beskriver de gode voksne, som nogen, der ikke gør skade på en. Det vil sige, det er unge, der har stor, stor misstillid til, at nogen vil dem det godt, og at der er nogen voksne, der ønsker at hjælpe dem med noget. Så det er det, der er denne grundlag for deres møde med uddannelse. Og det samme gør så gældende for den næste strategi, unge med en konfronterende, hvor I skal tænke jer, at de unge med en passiv strategi, netop forholder så meget distanseret til uddannelse, så er de unge med en konfronterende strategi, nogen, der er meget mere, hvad kan man sige, aggressiv på banen, og også, hvad skal man sige, giver lærer en modstand på en helt anden måde. Og det kommer til udtrykket, det er eksempel, jeg vil læse her. Det er gennem en udsat ung, som har en tog socialt bagage med sig. Og her skal I se en, har jeg læst at holde fra her, en stor fyr, som har været igennem en masse møde, og han startede på en ervervsuddannelse, på den måde, at han har fået en betinget dom, så han har fået at vide, du kan komme ind og sidde, eller du kan starte på en uddannelse. Og så tænkte han sig rigtig grundigt om, og så valgte han at starte på en uddannelse. Og det han siger, det er, jeg tager bare pisse på folk, jeg gør det sjovt for mig selv i stedet, for sen kan jeg godt lide, at jeg omgås med os noget. Og hvis de siger noget, så griner jeg dem. Ja, så bliver de måske lidt negativ, men jeg hører ikke så meget efter, altså. Jeg spørger, hvis jeg ikke vil så gøre ud og ryge for det meste, så gør jeg bare ud og ryger. Hvorfor gør du egentlig det, bør han? Det ved jeg ikke. Altså jeg gider ikke, at folk skal spørge om tingene og sådan noget. Jeg ved godt, at det skal man nu at gå i skole, så bemerk det er en ung, der godt kan aflæse koderne, men alle andre skal jo også gøre det, som han siger, så selvfølgelig skal jeg også gøre det. Jeg kan bare ikke rigtig indrette mig efter det. Jeg vil gerne være mig selv. Jeg har også passet mig selv på gaden og sådan noget, og jeg tror, det er lidt med det, jeg gør, så jeg gider ikke have, at folk skal bestemme over mig. Vi kan hurtigt dømme sådan en ung, som værne forkaldet. Nu skal han disciplinere os, hvad skal klippes og sendes i arbejde, og forstå det her alvor. Men vi taler om unge, der har været udsat for massiv svigt, som har svær ved at vente tillid, og det her er en overlevsestrategi, som har hjulpet den her ungefyr, så langt, som han er i dag. Og den overlevsestrategi oplever, han pludselig ikke kan bruges i uddagens systemet, så han er lige så maktesløs overfor, hvordan han skal komme til at være på uddansen, for han vil gerne være der. Der er ikke nogen af de her unge, der ikke ønsker at gennemføre en uddannelse, eller få en uddannelse, men de magter ikke det møde. De har ikke strategierne til det. Og det gør os også gennem, for den sidste gruppe, som jeg kalder unge, men standbare i strategi, og der skal I se for, ja, nogle unge, som er, og der er faktisk en overvægt af piger, men det er svært at sige, fordi det er ikke en kvantitativ undersøgelse, som er såvset ind i problemer. Det kan være, de ikke har noget sted at bo, og de skal i øvrigt også hjem og passe deres søskende, fordi en mor har depressioner, og halvdelen af tiden er hun så psykisk syg, at hun ikke kan passe søskende. Så skal man lige hjem og hente søskende for, og så skyller man i øvrigt en masse penge. Det er unge, som er såvset ind i en kæde af problemstillinger, der ikke har noget som helst med uddannelse at gøre. Og de er i gang med uddannelse, fordi det er der, de mest kan få lov at være i fred i dag. Hvis man er ledig, eller ikke er i gang med noget, så er man stor til jaktet vildt, så den oplever de unge. Det er et eksempel, jeg vil komme med her også, en ung pige, som selvfølgelig er i gang med uddannelse, fordi det er der, hun har mest pause trods alt. Og hun har en standbare strategi, som også fremgår, det er vi læst højt for. Hun siger, at jeg skal også nok glade nok for at gå her og sådan noget. Hvordan skal jeg lige forklare? Nu har jeg simpelthen så mange problemer lige nu og altså noget. Så jeg prøver at passe skolen så godt jeg kan. Når der går lidt tid, så begynder jeg stille og roligt at søge arbejd, for jeg synes, det er rimeligt at søge arbejd nu, når der er så meget roligt i det hele. Så benærk lige så snart, at hun får en lille smule overskud, så vil hun faktisk begynde at søge arbejd, for hun kan ikke rumme uddannelse, hun kan ikke rumme læring. Læren prøvede jo at hjælpe mig med det og sådan noget, min kontaktlærer, og han kan jo godt se, at en 18-årig pige kan sku' ikke klare alle de tegsen på en gang. Så spørger jeg, at der hvordan hjælper læren. Ja, altså nu tager vi op på kommunen her i morgen og hører, hvor langt de er med det hele. Så lærerholden her, så vil læren skal med op på kommunen, og det rejser i pædagogisk spørgsmål om, hvor langt skal lærerolden egentlig trække sig for, til at hjælpe nogle af de her udsatte unge. Fordi her er det unge, der bliver sent ude i uddannelse, men som i virkeligheden måske mere har brug for hver steder, end læresteder lige der, i hvert fald, når vi taler de her unge, med en standbare strategi. Så I kan se der fremgår af de her strategier, så der taler om komplekseproblemstillinger, komplekset forhold, der gør så gældende, når de her unge møder uddannelsystemet og skal bringe sig til at gennemføre uddannelse. Det er ikke et spørgsmål om bare at sende dem af sted, og så er den fikset. Det de unge, når vi spørger dem også i nogle bredere, kvantitativ understøjelser, det de unge efterlyser, det er de her ting. De efterlyser meningsfulde, statuskivende tilbud, der også rammer der, hvor de er. De er efterlyser tilbud, hvor man ikke bare sat på en venteposition, men hvor man faktisk også udvikler sig i forhold til nogle af de ting, man kan. Her er der ikke så meget tanke for de unge på standby, som er brug for hjem til de problemer, de står i, men mere end nogle af de andre unge, som faktisk meget gerne vil flytte sig, men ikke oplever, at de ordinære uddannelser kan løfte den opgave. Så efterlyser de et bredt uddancesbegrebet, at skole og uddannelse ikke kun er en boglig aktivitet, men også noget, hvor man bruger sig selv, hvor der er noget praktisk arbejde, hvor der er afvægselet undervisning. De efterlyser, at der kan være mange vej til uddannelse, at man kan have noget arbejde i en periode, noget uddannelse, blandt tingene, så det ikke er noget, man går for træt i og for død i. Mindre press, mere tid. Lige i øjeblikker, at der er meget press på, at de unge skal hurtigt igennem uddannelsystemet. Jeg mener, at der er politiske prioriteres mellem, vil vi have de unge igennem eller skal det gå hurtigt. Der er ikke plads til begge. Det trækker i hver sin retning, når vi har gør med de her allermest udsatte unge. Og der har de unge nogle af dem mere brug for tid. Hjælp til personlige problemer, der skal være personlige støtte til nogle af de her unge, der er de massiv brug for, og mange af dem oplever, at der er rigtig mange personer inde over deres liv, men de adresserer forskellige dele, nogle tager sig af misbruk, nogle tager sig af det økonomiske, nogle tager sig af uddannelsesvejledning. De unger faktisk brug for, at de her funktioner bliver tænkt sammen, og der er et samarbejde. Og så er de brug for fællesskaber, hvor de ikke oplever, men de står så massivt alene, som de oplever mange af de unge, de gør med de problemstillinger, de har. Til sidst vil jeg forsøge at komme med nogle anbefalinger. Hvad kan man gøre for at sikre, at de unge kan komme ind i uddannelsystemet, på set få en uddannelse, så vi kan få det lyft af vores venfærdsdag, som vi har brug for far med rettet, og så de her unge også har en større chance for at klare sig på arbejdsmarkedet. Det vi i vores undersøg, så de sender for ungdomsforskningen, kan se, at det betyder noget. Det er, at der er et samarbejde med min institution, og forvaltninger, og forskellige funktioner om krænten og unge. Der skal ske et samarbejde. Det er ikke nok, at man som jobcenter sender et unge over på en alværhusuddannelse, og tænker, det går nok. Der er gang i nu også, og i gang sætter brugbygningsforløb, og cinærmer på dem, og det er rigtig vigtigt, at det samarbejde rundt om krænten og unge, kommer til at fungere bedre. Der skal ikke være muligheder for ikkeparete unge. Som at være indenfor på før, så skal det faktisk være nogle muligheder, som de unge, at opleve, addresserer det, hvor de er. Det skal ikke være for langt væk fra, hvad de oplever læringsmæssigt, og kunne forstå, og begribe, og føle sig mødt af. Så der skal være nogle, det de oplever, som reale vej, og muligheder for dem. Så er der brug for nogle tilbudt og rummer, element der er uddannelsearbejde. At vi ikke skælder sig voldsomt, mellem uddannelse på den ene side, arbejd på den anden side, så er der ingen tvivl om, at vejen til uddannelse går gennem arbejde, og at vi er brug for os, et arbejdsmarked, der begynder at tage et ansvar, for at lyfte de her unge, på den ene eller anden måde. Så der er tilbud om gennemgående, tillidspersoner, nogen som en unge, altid oplever at kunne henvende sig til, for støttehus, og det skal være ikke en tillidsperson, som nødvendigvis er. Det kan være en tillidsperson, som en unge selv har været med til at vælge. Det kan være en tidligere lærer, en unge eller en anden person, som på en anden måde, har den unge's tillid, fordi nogle af de unge kan, som jeg har tid til at være inde på, være meget svære at få fat på. Og så til sidst, er det vigtigt efter min vurdering, at vi ikke kun laver særlige tilbud for de ressourcesvære unge, men at vi faktisk også har opmærksomhed ind i de ordinære uddannelser, ind i undervisningslokalerne, hvor der er fokus på hverdag, midt mellem fag, lærer og elev. Altså, at der i den hverdag bliver tid til, at lærerne har overskudet til at se på den meget brede gruppe af unge, der skal adreseres. I dag har vi brug for, at så mange unge kan blive inkluderet som muligt i vores ordinære tilbud. Men det kræver faktisk, at der gør også en kæmpe indsats for at kunne sikre inklusion der. Og det er en stor og vanskelig opgave. Så opsamlene på det, der vil være min poængte i dag, til jer, så er det, at hvis vi skal lyfte den her opgave, så er der et stort arbejd forud. Og vi længes efter, at der er nogle hurtige fiks, nogle hurtige snubbtag til, hvordan vi lyfter den her udfordring. En mere dansstime i flere klasser, og så har vi fixet problemet med udsatte unge, der ikke gennemfører uddannelse. Det ville være skønt, hvis det var så enkelt, men det er kompleks, og det er mange ting, der skal til. Så det er de mange små indsatser, der til sammen skal gøre, at vi på sikt forhåbentlig bliver bedre til at få så mange unge som muligt igennem det danske uddannelse-system, og dermed også for mulighed for at sikre den velfærdigstegt, som vi alle sammen i alt overvejede grad er glæde for.