 Icaro, by Machado de Assis, red in português, for LibriVox.org, by Renelo Dovico. Que queres tu que eu te peça? Um olhar que não consola? Pode esguardar essa esmola para quem está a for pedir. Há um olhar de Volúpia que ensina discreto o espelho. Queres que eu curve o joelho e quebre todo um por vir? É o dais o pensamento. Não veis que um olhar é pouco. Eu fora cobar de louco se te aceitasse um olhar. A flor da palha e da face, esse raio luminoso, é a esperança de um gozo que bem se pode evitar. Este fogo que me impele para a esfera dos desejos, cresce, vigora nos beijos de uma boca de mulher. Tem asas como as das águias, nem pousa sobre o granito, aspira para o infinito, pede tudo e tudo quer. É ambição desmedida? Preveja o tal pensamento. A inclinação de um momento não me dá direito a mais. A chama indecisa, uma hora alimentaste, e agora que recuaste, quebres os laços fatais. Era tarde, as fibras todas já vão meio consumidas. Perdi na vida mil vidas que é preciso resgatar. Bem vez que a perda foi grande, quero um preço equivalente. Guarda o seu olhar ardente, que não me paga um olhar. Alma de fogo encerrada, em livre, em aldaz cabeça, não pode crer na promessa que os olhos que os olhos dão. Talvez levada de orgulho com este amor insensato, que era a verdade do fato para dá-la ao coração. E sabes o que eu te dera? Nem tu calculas o preço. Olha bem se te mereço, mas que um só olhar dos teus. Dera-te todo um futuro quebrado a teus pés quebrado, como o mundo derralcado, caído das mãos de Deus. Era uma troca por troca, ambos perdiam no abraço, mas estreitava-se o espaço que não separa talvez. Foras um sonho que eu tive, uma esperança bem pura. Foras meu céu de ventura, em toda a sua nudez. Que este fogo que me impale para a esfera dos desejos cresce vi agora nos beijos de uma boca de mulher. Tem asas como as das águias, nem pousa sobre o granito, aspira para o infinito, pede tudo e tudo quer. Hand of poem. This recording is in the public domain. One. LibriVox Luyin To Shikun Do Sojota. The poem, Svatební Ko Shile, by Garel Jarromir Erben. Recorded and checked for LibriVox.org. Iš 11. odbila, a lampa iště svítila, a lampa iště hořela, co nadklikadlem bisela. Na steni níské svietnički byl obraz boží rodički. Rodički boží sdětjátkem, tak jako růže spoupátkem. A pretou mocnou světicí vidjeti panu klečící. Klečela, líce sklonjené, hruce na prsa složené, slzís očīpadeli, želam se njádra zdvihaly, a kdiš slzíčka upadla vti bíla i njádra zapadla. Žel bohu, kde mój tatíček, hiš na nim rostetrávniček? Žel bohu, kde má matička? Tam leží, podla tatíčka. Sestra doroka nežila, bratrami koule zabila. Gela sim smutná a milého, život bychtela pro njého. Docizini se obrátil, potuci eště nevrátil. Docizini se ubíral, tješil mne, slzí utíral. Zasej má milá, zasej len, wspomínej na mnie kašdí den. Primeiro prádla gledívei, drugí rkpátnopolívei, 3í košile višívei. Aš ty košile ušíješ, veneček zrouty poviéš. Hiš sem košile ušila, hiš se mje vtrugle složila, hiš moja routa vodkviete a milí ještě vesviete. Vesviete širem, širokem, co-kámen vmorej hlubokém. Triléta o nim ani sluch, žifli a zdráv, známy lýbuch. Maria, pano pře mocna, ach, pudiš ty mi pomocna, vrat mi milého zcizini, kviet, blahamé ho jediní. Milého zcizini mi vrat, anep, život moj náhleskrať, u neho život jari kviet, bezně ho však mi mrzí svět. Maria, matko milosti, buď pomocnicí všalosti. Pohnul se obraz na stine, i vskrikla pana zdješeně. Lampa co temně hořela prskla a zhasla docela. Možná žeť vietrú tažení, možná i zlé, že znamení. A sliš, nazá spí krokú zvuk, a na okénko tiuk, tiuk, tiuk. Spíš má panenko, ne bobdíš, hoj má panenko, tuj se miš. Hoj má panenko, co djaláš, a zdalipak mi eště znáš, a nepínei hov srci máš. Ach, mój milí, ach, pro nebe, tu do bumisním na tebe, natěj sem vždycki mistlila, za ti se právě modlila. Ho, nech, modlenji, skoč a pojť, skoč a pojj apně do provoť, měsí ček svíti na cestu, já prišel pro svou nevěstu. Ach, proboha, ach, co pravíš, kamš pichom šli tak pozdějš, pítr burací, pustánoc, počki jen do dne není moc. Ho, den je noc a noc jeden, vedne mé očitla čí sen, drív neš se vzbudí kohouti, musímte za svou pojmouti, jen neprodlevej, skoč a pojť, nešj eště budeš muje choť. Pela noc pela hluboká, měsí ček svítil zvisoká, a ticho pustov djedinje, pítr buracel jedinje, a on tu napřed, skok a skok, a ona za ním cojí krok, psi houfem vev si zavili, kdiš ty pocestné zvietrili, a vili, vili divnou vietc, že ti na blísku umrletz. Dek na noc jasná, vtu dobu vstávají mrtví ze hrobu, a nešli zvíš, sou tobě blíš, má milá, nic se ne boíš? Coš bych se bála, ty se mnou a okuboží nade mnou, povies mój milí, Žekni přec, Žefli a zdráfi tvoj otec, tvoj otec a tvá milá máť, a rádalim mě bude znáť. Moc má panenko, moc se ptáš, jen honem pojt, všek uhlí dáš, jen honem pojt, čas ne čeká, a cesté naš je daleká. Co máš má milá vpravici? Ne susi kníški modlici? Zahotie prič, to modlení je tješí nežli kamení, zahotie prič, a tle chcejdeš, jesli mi postačitie chceš. Kníški vzal a zahodil, a byli skokem deset mil, a byla cesta výšinou, skalami lesní pustinou, a vrokití a vúskalí tivoké a feneš tjekali, a koli hlásal poviesti, že tě na blísku neštěstí. A on vždy napředt, skok a skok, a ona za ním cojí krok. Po šípkoví a poskalí ty bílae nohy šlapali, a nahloží a kremení zústalo krve znamení. Piekná noc jasná, vtento čas, mrtví zživí mi chodí zas, a nežli zvíš šlutobie blíš. Má milá, niec se ne boíš? Psež bych se bála, ty se mnou, a ruka pálne nade mnou. Povies mój milí, rek njen, djake tvuj dromek upraven, čistá svitnička vesela a zdali blísko kostela. Moc má panenko moce ptáš, však jest jednesto uhlidáš, jen honem poj čas utíká, a dálka neš je veliká, co máš má milá zapasem. Rúženet se bovzala sem, oh, ten rúženet sklokočí, jako hat tebe otočí, zúží tě stáhnet objedech, zahotíj preč neb má mispiech. Rúženet se bovou, zahotil, a bêle skokem dvacet mil, a bêla se stanížinou, prezvodi luka, bažinou, a pobažinie poslui, modrá svietelka laškují. Dvie rády, deviet za sebou, djako, griš s'telem, grobujdou, a žabí havić vpotoce pohrebni píseň skrehoce. A honušdy napřed skok a skok, a jízení miš šláb nekrok, ostřice dívku ubohou, britvá mi reže do nohou, a toka pradí zelené, je krví jej zbarvené. Piekná noc, jasná, vtudobu spiechejí živíke hrobu, a nešli zvíš si hrobublíš, má milá, nítse nebojš? Ach, nebojím, vždyť ty se mnou, a wulepá ne nade mnou, jen ustaň málo vpospiechu, jen poprejmálo oddechu, duch slábne nohy klesají, a ksrci nože bodají. Jem poňj a pospieš dje včemé, však brzo iš tam budeme, hostaj čekají čeká kvas, a jako strela letí čas. Co to máš na téetkaničce, na krkku na téetkaničce, to krížek pomé matíčce. Ho, ho, to zlatoproklaté má hrani ostré špiečaté, bodáťe, a mne nejenak, zahoť to, budeš jako ptáak. Krížek útrh a zahođil a bliskokem 30 mil. Tu naplaníne široké, staveni stojí visoké, úrská a dlouhá oknasou, a vieš se zmonkem nad srechou. Hoj má panenko, tu smiješ, nic má panenko ne vidíš? Ach, proboga, ten kostel snad, to není kostel, to mój hrad. Ten narbitov a tich krížu rad? To neisou kríže, to mój sad. Hoj má panenko, na mne hled, a skoč vesele pře suzeć. Ho, nech mneješ, ho, nech mne tak. Diví a hroznije tvoj zrak, tvojidech otravný jako jed, a tvoje srce tvrdý led. Njec se má milá, nic neboj. Veseleć úmne, vše hohoj. Masadost, ale bezkrve, nezbude jinak poprve. Uzlíku má milá. Cošila, cosem ušila. Netřeba jich vícne žli dvě, ta jed na tobě, druhá mne. Uzlíki vzal, a schechotem, prehodil na hrob za plotem. Nic ty se ne boi, na mne hled, a skoč za uzlem pře suzeć. Však ty si vždi bol přede mnou, a já za tebou cestou zlou. Však si bil napřed poten čas, skoč a ukašmi cestu zás. Skokem přeskočil o hradu, nic ne pomyslil na zradu. Skochil do víšky sá húpět, jí však i švenku ne vidět. Jenom po bílém obleku zablesklo siest v útěku, a schráne jej blískodost, nenadál se zlí jej host. Stojíč tu stojí komora, nezoučké dvéře závora, zavrzli dvéře za panou, a závora jej ochranou. Stavení zkrovné bez oken, nesíč slištami šeriljen, stavení pevné jako klac, a vnjem na prakne, um merlec. Oi, jak sevenku zmáhá hluk, hrobových oblut mocný pluk, šumí a kolem klapají, a takto píseňsku hrají. Telo do hrobu přísluší, bieda, kdos nedbal o duši. A tu na dvéře, buh, buh, buh, burací zvenči jej druh, stávej umrče na horu, odstrčmi tam tu závoru. A mrtví oči otvírá, a mrtví oči protírá, e a cabeça se desfeja, e o pulco-roja se olhada. Por que, sv. rach pomoci, nidej mndjábu domoci, ty mrtví leš anevstávej, pán buhtí pokoj viečnídej. A mrtví hlavu položiv, zamohoril oči jako dríjiv. A tu poznovu, buh, buh, buh, silni tluči jej druh, stávej umrlče na horu, otevřimi svou komoru. A na tena hrmod, a na tena hlas, a rámni stolé na mnjerí tam, gde závora u dveří. Spaz duši, kriste jejši, smiluj se vbídja nejviší. Ty mrtví nevstávej aleš, pán buhtí potješ, a mneteš. A mrtví zase položiv, natáhnol údi, jako dríjiv. A znovu venku, buh, buh, buh, aš pani mizí zrak i sluch, stávej umrlče hola hou, a podími sem tu živou. Ach, bieda, bieda djevčeti, um mrtví vstává po tretí, a velké kalné své oči na polo mrtvou otočí. Maria, pano, vrimne stuj, úsi na své oroduj, nehodne sem tje prosila, ach, odpust, ce sem zhrešila, Maria matkomelosti, sté moci zlémne vyprosti. A sliš, tu právě na blísce, kok krá kohut ve vísce, a zaním, co ta dje djina, všetka kohutí družina. Tu mrtví jak se postavil, pádem se na zempovalil, a vengu ticho ani ruch, zmizel daf i zlí jej druh. Ránoch, di šlidé na mšidou, vúža su státi zústanou. Hrop jeden dutí na hoře, panaf umrčí komoře, a na keštičké mohile, útržek znové košile. Dobře ses panoradila, na bohaže si mislila, a druha zlégo odbila, vizbila jinak jednala, zlebi si bela skonala. Dvétilo bila, spaniola, bilo bizotico-chila. End of poem. All LibriVox recordings are in the public domain. The Prime Boon Written by Hieronymus van Alphen, read in the Netherlands for LibriVox.org by Anna. The Prime Boon The Prime Boon Jantje zag in sprøme hangen, o als eieren zo groot o als eren zo groot it scheen dat jantje woog en plukken schoon zein vaaderen tym verbód schoon zein vaaderen tem verbód here eerst zei he, noch mein vader, noch de tøyn man die it zit an een boom So v Athens zo vrogeladen miss me'n vij, sesprøme niet Mas eu quero ser herói, e não plurre-o. Eu vou para lá. Então eu vou para o prêmio de minha mão, para ser herói? Não. E foi o Jantje. Mas seu pai, o que ele ainda tinha ouvido, veio ele no caminho para o prédio. Vá para o meu Jantje, disse o pai. Vá para o meu coração pequeno. Agora eu vou plurre-o para o prêmio. Agora o pai tem o Jantje amado. Por isso, o pai vai para o prêmio. O Jantje se engana muito. O Jantje tem um gosto para o prêmio e se engana muito. Esse é o fim da sua história. Esse nome é um domínio público. Eliza fluiu. Escrevendo por Bernhard Tahaar. Lá no Nile para o Libre Vox. Em 20 de maio de 2007 por Anna. Eliza fluiu. Sim. Eu já tinha ouvido frisca. Como você viu a fluiu? O meu mestre levou meu dinheiro. O meu Harry foi comprado. 600 dólares é o sumo. Para isso, é o seu domínio. O seu handelao em vinsclóvel, para o ligao e para o rio. Então, em torno de um jovem homem, em colônia e em slavin, o handelao brilhante em seu rio com o rio em sua casa. Ela disse que em 25 anos, ela nunca ganhou meu rio e que ela era conhecida como quadrão. Mas ela era a Eliza. Com que eu era uma brilhante, uma brilhante, uma brilhante, e até o momento de saber isso, ela não pensou. Então, em torno de um jovem um rio em um rio, um rio de um rio, um rio de um rio. E, em torno de um rio, o meu rio ensinou. Ela ensinou para o rio. Ela disse que não era um rio. Ela não se encostou. Ele se encostou de um rio. Ele me enviou o primeiro dia. Ele se encostou de um rio. Mas, como eu se encostou de noite, ele não se encostou de um rio ainda. Talvez eu pareça que o Canadá já viaja com as pessoas. Isso era um rio, assim como ele ia. Isso é uma decisão morta. Vá para o Harry. Veja-me. Você vai com a mãe. Você se sentiu. Vá para o Harry. Vá para. Você se sentiu para o morro. Vá para o Harry. Vá para o Harry. Vá para o Harry. Vá para o Harry. Vá para o Harry. Vá para o Harry. Vá para o Harry. Vá para o Harry. Vá para o Harry. Vá para o Harry. Vá para o Harry. Vá para o Harry. Vá para o Harry. Vá para o Harry. Luz da terra. Você viu um homem estranho, que você se desfege. Você desfege. Você desfege para se desfrutar. É seu plano. E longe da mãe. Mas eu te dou aquele bozo homem, que sua falta de mãe pode se desfrutar. Você não se recebe, que filha. Eu te encontrei. Desculpe-se como um perigoso. A flutuação com seu sonho. Como ele acha que seu tanço é um ovo mais seguro, em seu lugar de rio, ou em um rio. Era um tanço malvado, mas em um tanche, ele desfegeu-se, em um lente, e, lentamente, com uma lua lua, o novo dia. O rio teve tudo rio, e foi, como um oceano, na terra. O dano foi acolhido, mas os cabelos com seus cabelos. Um rio de paul e joelho lhe desfrutou ao rio, e todo rio, tanco ou rio, precisava de tanço e rio. Eliza se sentiu, agora ela se escuta, como todo o oceano grita, até que flutuava mais, sempre voando, até que o rio flutuava mais. E quando o dia lhe deu um rio, e quando ela se sentiu, e encostou do amor, que em seus cabelos. Eu posso dormir, mãe, dizer, eu sou o meu oceano, e quando eu colo o meu rio, os olhos falam, mas quando eu dormir, o homem vem, que o meu oceano pode te dar. Então não te dê, Harry, dizer, meu amor, dizer. Ela se encostou de um oceano, e ele se encostou de um oceano. O oceano, que se torna tão forte, se torna de um oceano. E depois, ela se torna de um oceano, de um oceano e de um oceano, e recusa o meu rio, que ela gaste ao Transportation. Incединho ela lhe agиса, recycle de jarro, e conjime, de ouço, não però do resto da vinh pourra, ou e muito refém, Partindo da uma flor de sangue, que cte um mom showed, Então, graça-se-se de volta, por um escrigo, para seu sonho no ar, voando. Mas a espalhada força desviou, e o chão morreu para lá, enquanto o seu cabelo olhou para o olho. Eu posso ir, meu? Ela coloca-se, e o sujeira blija, e escuta um posto de futebol. E quando ela ocorre em sua chuva, e coxa-se em sua mão, ela ocorre bem o rio-redo, mas o rio-redo não é quente. E quando ela sobeita, e cria-se, porque o rio-redo e o rio-redo e o rio-redo, o rio-redo e o rio-redo, então ela foi em seu segundo ler-se, até a différents de nós, e ela cria, e o rio-redo e o rio-redo e o rio-redo e o rio-redo e o rio-redo e o rio-redo e o rio-redo e o rio-redo E ele se sentiu de glúteia e se sentiu, Ah, ainda se sentiu em um mergulho, E não se sentiu para que o vento não se aclava. Então foi o caminho para o meu filho, Ou se ele se sentia em um colôner, Ou se se sentia para que a sua mãe tenha morado, Ou se sentia para que o seu futuro tenha morado. E quando ele, com sua liga rosa, Ela olhou-se para o dia de apropos, Quando ele foi abrindo uma glimla para o cheio e até a Trânen. Reis, depois que ele terminou da flutua, até Taukensnader, um meio para o peito da cidade, a brosta Ohio-Flood, lá está o caminho para o Canadá, lá está um perforo, lá está a glimla de Slavenay, lá está uma moeda fria. Da ligte, Ohio, fao e grijs, Van boord, da boord gestrempt, E breit pancieer van schubbig eis, Healt hem de borst omklemppt. Ma ik draa geen boei dat slavenay, Zo gromde en bromde en brode hein, En steigrend met ha halder ruk, Sloog heis en keten en stuk, Enbarcin breket eis van een, De strom gulp door tslop, En smay te schotsen om se geen, Of kruitsen en heuvelen op, Boitouren swerp die keer op keer, Gelegeen kinsen speegood neer, En bukse met zijn grof gebruis, Tot fein versplendert gruis. Dat schoo spel sterde Elisa aan, En het hart bestier van schrik, Ha laatste hoop voelt ze ondergaan, In het eigen ogen blik. Geen aak die sich van de oever waagt, Da weis hoe wilt nog de eis gang jaagt, En rustend licht de stoenboot stil, Met de eis korst om haar spil. Van hoopig slaat zei de ogen rond, Nu wacht geen redding meer, Besweymend sink zei neer op de grond, En aast haar liebling neen, Die halle van het grote gevaar bewust, Luitschreiend het klambe voelhof kust, Tot ze opschrik tastend, of zei het kind, Wel aana zei de vindt. Daar nader te aangestoven bent, Op het witgeteuster roos. De driver heeft zijn projarkend, En laat de teugelsloos. Hij spook zijn kloen alsing hier, Slavin, u kind is main, geef hier. Meen niet dat worsternbadenzo, Geef hier u kind, o vrou. Daar staatse en meet met roend oog, Daar door peilt tot de boom, Daa weis zei kind op de arme woog, Het eis vlak langs de stroom. Neen, schreef ze, Ik sta me kind niet af, Al wort die stroom om spij dag raf. Geef here, geef nu moet en kracht, Zo zucht en beet zei zacht. Zee waag de voet op e glibberig pad, En de eis kool schut en kracht, En plompt en kentad, waar zei trad, Pasdor had teen geraakt, Toch springs ze voort van schots na schots, Geleik en gems van roots op roots, En de afgrond boud be elke trad, Waer zei a voetstap set, De vlocken dwauren oma heen, En fauro blaas de wind, Het deert er niet zei kermt aleen, O God behoid men kind. Met ider het druk van haar voet, Ver zei de sneeu en het eis met bloet, En het kleet langs schots en scherf gesleurd, Is half van het leef gescheurd, Op eens dat staat zei deuz rond stil, Waar is zei, zei verdween, Kling tag in rove kreet ging gil, Zei verzwogen, neen, Weer staat zei op die eis klompt haar, Met wapprend kleet en vladrend haar, En de arm gebogen oma borst, Toent dat zei het kind nog torst, En naak taar niet reetste over kant, Is niet te zoom na bei, En wuft en rech sich niet in hand, Toe van de over zei, Eensprong, Eensprong die nog gewaagt, Die ad haar moet, En krachten fraag, Eensprong dat stotze op het over bet, Go lof ze isch geret, Hef moedertans u kind om hoog, Het is u verworven buit, Gaum met een vreude traan in het oog, Ue o verwinning uit, Ue lospreis ees betaald slavin, Elke moeder jeugd u toe held in, En vlecht een dubbele vrijheid groen, Voor u en voor uw zoon, Einde van het gedicht. Deze opname is in het publieke domein. LibriVox.org Alle opnames van LibriVox zijn in het publieke domein For more information go to LibriVox.org Recorded in French Alchimie du Verbe First section by Arthur Imbo This is a LibriVox recording. All LibriVox recordings are in the public domain. To know more or to volunteer, please visit LibriVox.org. Recording by Jean Lambert Alchimie du Verbe A moi l'histoire d'une de mes folies. Depuis longtemps je me vantais de posséder tous les paysages possibles et trouvais desrisoires les célébrités de la peinture et de la poise moderne. Je mets les peintures idiotes déçus de porte, décor, toal de saltin banque, enseigne en l'humidure populaire. La littérature des modés, latin d'église, livre zérotique que sans autograph, roman de Nousaïole, compte de fées, petit livre de l'enfance, au Père avieux, refinier, rythme naif. Je rêvais de croisade, voyage de découverte dont'on n'a pas de relation. République sans histoire, guerre de religions étouffée, révolution de mercs, déplacement de raci de continent. Je croyais à tous les enchantements. J'inventais la couleur des voyelles, à noir, e blanc, y rouge, au bleu, e vert. J'réglais la forme et le mouvement de chaque conson et avec des rythmes instinctifs, je me flatais d'inventer un verbe poétique accessible, un jour ou l'autre, à tous les sens. Je rêvais la traduction. Ce fut d'abord une étude. J'écrivais des silences, des nuits. Je notais l'inexprimable. Je fixais des vertiges. La Géante Du temps que la nature, en sa verve puissante, concevait chaque jour des enfants monstreux, je s'aimais vivre près d'une jeune géante, comme au pied d'une reine en chave oliptue. Je s'aimais voir son corps fleurir avec son âme et grandir librement dans ses terribles yeux. Devineci son corps couve une sombre flamme aux humis de bruyarde qui nage dans ses yeux. Parcourir à loisir ces magnifiques formes rampait sur le versant de ces genus énormes et parfois en été, quand les solées malsains, lass la fonte s'étendre à travers la campagne, dormir nonchalamment, à l'ombre de ses seins, comme un amour paisible au pied d'une montagne. E o poema. Este recorde está no domingo público. Que tu fais ou toi que voilà, pleurons sans cesse, dit que tu fais ou toi que voilà, de ta jeunesse. E o poema. Este recorde está no domingo público. E je te donnerai ma brune d'ébézis froies comme la lune et du caresse de serpents autour d'une fausse rampant. Quand viendras le matin des vides, tu trouveras ma place vide ou jusqu'o soir, il fera froid. Comme d'autre par la tendresse sur ta vie et sur ta jeunesse. Moi, je veux réunir par les froies. E o poema. Este recorde está no domingo público. E quando vim dormir, ils ont toujours sommeil. Oh, destiné à mère, maman, douce maman, cela me fait gemir. E quando j'ai prié Dieu pour tous ces petits anges qui n'ont pas dorier, moi, j'embrasse le mien. Seul dans mon donic à tes pieds tu m'arrange, je te pénis ma mère et je touche le tiens. Je ne m'éveillerai qu'à la lueur première de l'aube, au rideau bleu c'est sigué de la voir. Je vais dire tout bas ma plus tende au prière. Encore un baiser douce maman. Bonsoir. Dieu des enfants. E o poema. Este recorde está no domingo público. Lorsque l'enfant parait, by Victor Hugo, read in French for LibreVox.org by Ezwa. Lorsque l'enfant parait, le cercle de famille applaudit a grand cri, son dou regard qui brille fait briller tous les yeux et les plus tristes font, les plus souillés peut-être, se déritent soudain avoir l'enfant parait de ser inocente et joyeux. Soit que joint et verdi mon seuil ou que novembre face autour d'un grand feu vaciant dans la chambre les chaisses se touchaient, quand l'enfant vient, la joie arrive et nous éclaire. On rie, on se réécrit, on l'appelle et sa mère tremble à le voir marcher. Quelquefois nous parlons, en remuant la flamme, de patrie et de dieu, des poètes, de l'âme qui s'élève en priant. L'enfant parait, a dieu le ciel et la patrie et les poètes sain, la grave causerie s'arrête en souriant. La nuit, quand l'homme dort, quand l'esprit rêve, à l'heure où l'on entend gémir, comme une voix qui pleure, long d'entre les roseaux, si l'aube tout à coup la bas-lui comme un phare, sa clarté dans les champs é veille une fanfare de cloches et doiseaux. Enfin, vous êtes l'aube et mon âme la plaine qui des plus douces fleurs embaume son anel quand vous la respirez. Mon âme et la forêt dont les sombres ramures s'amplissent pour vous seul le rayon doré, car vos beuses yeux sont pleins de douceurs infinies, car vos petites mains joyeuses et bénies l'on point mal fait encore. Jamais vos jeunes panes ontouchés notre fange, tête sacrée, enfant au cheveu blond, bel ange à l'oreal d'or. Vous êtes parmi nous la colombe de l'arche, vos pieds tendres et pures, l'on point l'ajoulon marche, vos ailes sont d'azur. Sans le comprendre encore, vous regardez le monde, double virginité, rien n'est immonde, âme ou rien n'est impure. Il est si beau l'enfant avec son doux sourire, sa doux bonne foi, sa voix qui veut tout dire, sa pleure vite apaisée, laissant hérée sa vue é tenée et ravie, offrant de toute part sa jeune âme à la vie et sa bouche obésée. Seigneur, préservez-moi, préservez ce que j'aime, frère, parent, amie et mes ennemies même dans le mal triomphant, de jamais voir, Seigneur. L'été sans fleurs vermeilles, la cage sans oiseaux, la ruche sans abeilles, la maison sans enfants. End of poem. This recording is in the public domain. See you there, the old crowd, closing in on each other, shining in the sun, gold, where the bright waves roll through the tall, high rocks, heard every firestorm that breaks into the rocks. Ah, they are torn from the rock, but love doesn't scare them. Héroes and Léandre's heart touched by the arrow of pain made of holy god. Héroes, beautiful as flowers, pulled through the tall mountains in the noise of the hunt. But the father, hostile to him, separated the couple. And the sweet fruit of love was at the end of the danger. There, on the high rocks, with the heavy storm, the bright wave, sat the young woman alone in the crowd, looking out of the coast at night, where the beloved lived, ah, on the distant beach, no bridge was built, but the love found its way. Out of the labyrinth of the path it leads with a safe path. Also the stupid makes it clever, drowns in the wild animals, relaxes the firestorm animals on the diamond flight. Even the piece that just flows doesn't slip out of the waves. Powerful, she robs the love out of the bloodthirsty window of the house. Also through the flood of water, with the desire to learn to learn the courage to follow a swim in the pondless window of the flood. Share the wave with strong arms, streaming to the expensive beach where, on high waves, the light of the torch burns. And the soft love arm can warm the happy from the heavy storm, and catch the goddess, who saved him the love in the rare catch. Until the storm of Aurora, out of the wild dreams, and in the cold sea bed, e so flowin' 30 son, Schnell, im Raub Verstoner won dem beglückten paar dahin. Peter praut nach Züfe freuden, die die Götter selbst beneiden ewig jung und ewig grün. Der hat nie das Glück gekostet, der die Frucht des Himmels nicht, raubend an das Höllenflusses schauervoll im Rande bricht. Hesper und Aurora zogen, wexelend auf dem Himmels bogen, doch die glücklichen sie sahn, nicht den Schmuck der Pletterfallen, freudig sahn sie des Tages, immer kürzern kürzern kreis, für das längere Glück der Nächte, danken sie betörten Zeus, und es gleichte schon die Waage an dem Himmel nicht und Tage, und die Holdejung Frau stand, hernd auf dem Felsens Schlossen, sah hin ab die Sonnenrosse flien an das Himmes Rand, und das Meerler lag still und eben, im reinen Spiegel gleich, keines Windes leises weben, regte das Kristallen Reich. Lustige Delfinscharen scherzten dem zilberklaren reinen Element um Herr, und den schwerzlicht grauen Zügen auf dem Meergrund ausgestiegen, kan der Titis bunt des Herr. Sie die Einzigen bezeugten, den Verstohnen diewes bunt, aber ihn schlosse auf ewig, heckartet den stummen Mund. Und sie freutte sich des Schönen Meeres und mit Schmeicheltönen, sprach sie zum Element Schöner Gott, du solltest rügen? Nein, den Frefler straffig lügen, der dich falsch und treulos nennt, falsch ist das Geschlecht der Menschen, grausam ist das Vaters Herz. Aber du bist mit und gütig, und dich rüger Liebeschmerz. In den öten Felsenmauern müsst dich freutlos, einsamt trauen und verplünen Ebkenharn. Doch du trägst auf deinem Rücken ohne Nachen, ohne Brücken mitn Freund in mein Arm. Grauenvoll ist deine Tiefe, furchtbar deiner Wogenflot, aber dich erfled die Liebe, dich bezwingt der Heldenmut, denn auch dich, den Gott der Wogen, rürte eros mächtgebogen, als desgolden weders flog, helle mit dem Bruder flient, schön in Jugendfülle blüent über deine tiefe drog. Schnell von ihrem reiz besieget griffste aus dem Finstern Schlund, zogste von des weders rücken nieder in den Meeresgrund. Eine Göttin mit dem Gottte, in der tiefen Wassergrotte, lebt sich jetzt unsterblich fort, helfreich der verfolgten Liebe, zehn sie deine wilden Triebe, fyrten Schiffer in den Port, schöne helle, holte Göttin, zelige dich flech an, bring auch heute den geliebten, ne auf der gewohnten Bahn, und schon dunkelten die Fluten, und sie liest der Fackelkluten von dem hohen Söller Wien. Leitend in den öden reichen, solde das vertraute Zeichen, der geliebte Wandra Seen. Und desaus und trön von Ferne, finster gräusel sich das Meer, und slöscht das lichter Sterne, desnaat, gewitterschwer. Auf des Pontus weide Fläche leckt sich Nacht, und Wetterbäche stürzen aus der Welken Schoß, blitzitzuckend in den Lüften, und aus ihren Felsenkriften werden alle stürmelos, ungeheure Schlünde in den weiten Wasserschlund, gehend wie ein Höllenrachen, öffnet sich des Meeresgrund. Wehe, Wenier, ruft die Arme, Jammond, großer Zeuser Barme, das waag ich sehr flehen, wenn die Götter mich erhören, wenn er sich den falschen Meeren preis gab in des Sturmes Wien. Alle mehr gewunden Vögel, sie in Heime all geflucht, alle Sturme erpubten Schiffe bergen sich in sicherer Bucht. Ach gewisse der Unverzagte, unternahm das oft gewagte, den Intrieb ein Mächtger Gott, er gelubtes mir beim Scheiden mit der Lieber heilgen Eiden, ihnen bindet nur der Tod. Falscher Pontus, deine Stille warne das Verrateshülle, einem Spiegel warst du gleich, tückisch ruten deine Wogen, bist du in herausbetrogen in dein falscht Flügenreich, jetzt in deine Stromesmitte, da die Rückkehr sich verschloss, lassest du auf den Verraten, alle deine schreckenlos, um deswechsel Sturmes toben. Hoch zu Bergen aufgehoben schwill das Mäher, die Brandung bricht, schäumet sich am Fuß der Klippen, selbst das Schiff mit Eichenrätnath, o Winder löscht die Facke, die des Pfades leuchte war. Schrecken biet das Gewässer, schrecken auch die Landung da. Sie fleht so afrodite, dass in dem Orkan Gebiete sänftige der Wellen Son und gelobtem strengen Winden reiche Opfer an zu Zünden, ein Stier mit Golden Horn, alle Götten in der Tiefe, alle Götter in der Hö, fleht sie Linde und Öl zu Gießen in die Sturm bewegte See. Seis grün heilen, selige Leucotia, die der Schiff in den Öden wellen reichen Sturmes nöten, rettend auf der Schein, sah reichen deinen Heilgen schleier, der geheimnisvoll gewebt, die ihn tragen unvorletzlich, aus dem Grab der Fluchten hebt und die wilden Winde schweigen, hell am Himmelsrande steigen e aus Pferde in der Hö. Friedlich in dem alten Bette fließt das Mäher in Spiegelklette, heiter lächelend Luft und See. Sanfter brechen sich die Wellen an des Ufer's Felsenwand und sie schwem ruhig spielend ein Leichner an den Strand. Ja, er is der auch in Seelet, sein Heilgen schwung nicht feelet. Schnellen Blick se erkenzi ihn. Keine Klage lässt sie schalen Keine Träne lässt sie fallen Kalt verzweifelt Stadtse hin Trostlos in die Öde Tiefe Blickt sie in des Eters Licht und ein edles Feuer rötet das erbleichte angesicht. Ich erken euch ernste Mächte Strengen treibt e eure Rechte Furchtbar, unerbicklich ein Frust schon mein Lauf beschlossen Doch das Glück hab ich genossen und das Schönste los war mein Leben hab ich deinem Tempel, mich Gewalt als Priesterin Dir ein Freutig Opfer sterbig Venus, große Königin Und mit fliegendem Gewande schwingt sie von des Tomesrande in die Meer flutze hinab Hoch in sein Fluten Reichen welst der Gott die Heilgen Leichen und der Selber ist der Grab und mit seinem Raub zu Frieden zie der Freutig Fort und Giest aus der Unerschöpften Urne Sein Strom, der ewig fließt Ende des Gedichts Diese Aufnahme ist in der Public Domain A round of in by Peter Kearney and Bulma Hapsen Reading Irish for LibriVox.org by Iswa Gliubinne, Rasmachem e Vesotie Kakechtoko mozhet Dostich moja Dusha Kogdania Zryma Chuvstvoet Prieblezhenie, Kontsa Bitya e Ideologon Miloserdia Ja Lübliu tibia De Vesotii Ežednevenei Naibolei Ostra e Potrebnetsi Pris Svete Ja Lübliu tibia Svobodno Kakect Musines Spražašitsa Zapravo Ja Lübliu tibia Chisto Kakecte Kto odvoratšivaitsa Od Vozvalenie Ja Lübliu tibia Sosrastiu Črpajemai V myy chearech Pječalich This is the LibriVox recording. All LibriVox recordings are in the public domain. For more information or to volunteer, please visit LibriVox.org. Come through the Rye by Robert Burns. Red in Scots for LibriVox.org. By Julian Jameson. O genie is a wheat, poor body. Genie is sildum dry. She drags a herpeticoti. Come through the Rye. Genobody meet a body. Come through the Rye. Genobody kiss a body. Need a body cry. Genobody meet a body. Come through the Glen. Genobody kiss a body. Need a world can. Genobody meet a body. Come through the Grain. Genobody kiss a body. The things a body's in. End of poem. This recording is in the public domain. Los Naranjos by Ignacio Manuel Altamirano. Red for LibriVox.org by Karen Savage. Perderam-se las neblinas en los picos de la sierra. Y el sol derrame en la tierra su torrente abrasador. Y se derriten las perlas del argentado rocio en las adelfas del río y en los naranjos en flor. Del mamé y el duro tronco picoté el carpintero. Y en el frondoso manguero canta su amor el turbial. Y buscan miel las abejas en las piñas olorosas. Y pueblan las mariposas el florido cafetal. Deja el baño a madamía. Sal de la onda bullidora. Desde que alumbró la aurora jugueteas loca allí. Acaso el genio que habita de ese río en los cristales te brinda delicias tales que lo prefieres a mí? Ingrata. ¿Por qué riendo te apartas de la ribera? Ven pronto que ya te espera palpitando el corazón. ¿No ves que todo se agita, todo despierta y florece? ¿No ves que todo enardece mi deseo y mi pasión? En los verdes tamarindo se requiebran las palomas. Y en el nardo los aromas a beber las brisas van. Tu corazón por ventura es a sed de amor nociente, que así se muestra inclemente a mi dulce y tierno afán. Ah, no, perdona bien mío, sedes alfina mi ruego. Y de la pasión el fuego miro en tus ojos lucir. Ven que tu amor virgem bella néctares para mi alma, sin él que mi pena calma como pudiera vivir. Ven y estrechame, no aparte ya tus brazos de mi cuello. No cultes el rostro bello, tímida huyendo de mi. Oprímanse nuestros labios en un beso eterno ardiente y transcurran dulcemente lentas las horas así. En los verdes tamarindo enmudecen las palomas. En los nardos no hay aromas para los ambientes ya. Tú languídeces, tus ojos ha cerrado la fatiga y tu seno dulce amiga, estremeciendo, se está. En la ribera del río todo se agosta y desmaya. Las adelfas de la playa se adormecen de calor. Voy el reposo a brindarte de trebol en esta alfombra, a la perfumada sombra de los naranjos en flor. Esto guató, by Juan José Tablada. Read for LibraVox.org, by Karen Savage. Manon, la erbunia frente, la de cabello empolvado y vestidura crujiente, tus ojos me han cautivado. Eco de mi amor ardiente, el clave cordio acantado, la serenata doliente y el rondel enamorado. Ven, el amor que aletea lanza su flecha dorada y en el mar que azul ondea, surge ya la empavezada galera flordelizada que conduce a citerea. End of poem. This recording is in the public domain. This is a LibraVox recording. All LibraVox recordings are in the public domain. Areos and the Swin Bedou, Gandavid Apguelyn. The Nightingale in the Virtue Grove, by David Apguelyn. A Swin Bedou, David. Se dae a rosliu dith. Suiber, euber, blasluiber, gliuslui. Seen o dal sáther guiáguem. Se cünness, jasess, irsen. Se civraith, bronvraith, arbrem. Se gluis brón, se gaulás brid. Se deithin, ersid aithig. Seen gael néerchay g'ordechlas. Seon o blood, rdior swin glas. Mas o homem não era cariado de dial ou aith de o dad, queva-se-lhe o gay do Adal, ir-se-lhe-de-gar-a-lundail, e-os-gluis-gar-th, is-glas-goid. Ar-with, co-van-he-ther-with-coid. U-du-as-er-ioid-me-on-coiduic ar-ail-bron-ar-er-ail-brig. Gun-ave-stav-es-me-on-kessi, guil-ry-th-o-n-ew-ith-ini, a-glas-loft-o-vedu-glus-li, a-ha-v-di, a-guel-i-guil. Par-lur-o-ir-with-pirl-as, par-cloid-ar-or-of-parp-glas, cumpas-o-vedu-a-geduir, con-lai-cadere-ai-coidu. Ka-pel-gluis-grig-nim-di-gai-o-vail-ir-gis-mentis-mai, de-hid-jans-vi-th-gui-th-guil, di-hid-golo-di-eth-u. O-daw-e-vi-ni-di-vai, i-di-vi-ni-do-vi-nai. E-re-os-vain-a-dins-lu-id, sat-ai-de-ch-ra-ai-mai-in-lu-id, Bid-nert-a-ra-ail-cor-ber-ti, gu-na-di-ith-rung-mur-di.