 Primer de tot, agraïa el museu etnològic i de les cultures del món, l'observatori de memòries, especialment a la comissària, a la Celeste Muñoz, també ara regidoria de cultura, a tots ells per acollir un acte tan esperat com necessari i encara més després de les darreres jornades celebrades l'any passat per aquestes dates. També agraïa totes les persones que sou aquí, les quals d'una manera o una altra doneu el vostre suport a una importantes revisió del nostre passat colonial, que creiem que cada constituïn un primer pas pel canvi de la possible reparació d'aquestes violències històriques que troben continuïtat avui dia. Abans de donar pas a la intervenció de l'Alberto, qui ha portat que el pes de la direcció d'aquesta recerca i que ens presentarà els resultats continguts en l'informe final, primer jo m'encarregaré de fer una breu introducció al conjunt de fons consultades, les quals han estat, evidentment, la matèria prima que ens ha permès conèixer els processos històrics concrets que han estat objectes d'aquesta investigació. És a dir, començarem les principals preguntes, quines van ser les condicions de recolecció dels objectes que composen les col·leccions marroquines del museu etnològic i colonial, el nom que revia el museu fins al 1958, quins van ser els itineraris, les metodologies i la política d'adquisició sempre a les campanyes realitzades entre 1952 i 1956 en el marc del Protectorat Espanyol del Marroc, i en definitiva, com al context sociopolític, no només va facilitar la configuració d'aquestes col·leccions amb l'ajuda de l'administració colonial, sinó, a més, com la metròpoli requeria d'elles i el seu projecte museístic i científic per poder justificar la seva dominació sobre el territori. Per donar resposta a aquestes preguntes, que han constituït, diguem-ne, que l'Eix Bartabraudo de la recerca, hem requerit un treball d'arxiu en equip junta amb l'Andrés Santévi i el Pablo Morandi de l'Observatoria de la Vida Quotidiana, que va començar a principis del mes de febrer d'en guany i que s'ha llargat fins al mes de juliol, d'una manera més o menys continuada. En aquests mesos, s'ha consultat diversos arxius, però podem dir que la va ser documental sobre la que sustenta l'informe que presentem, però bé, de tres fonts. La primera i principal amb la que vam donar iniciar el projecte i que ens ha servit per poder vestir el relat sobre les incursions etnogràfiques del museu ha estat el conjunt de documentació produïda al llarg d'aquestes cinc expedicions realitzades al Marroc des del 52 fins al 67. Per l'àntic directe i fundador del museu, Agus Pañella i el seu company, l'escultor Eudal Serra, que com segurament explicarà l'Alberto, es veu una figura imprescindible per la missió que es proposava al museu endològic, contribuint al modelat de escultures antropològiques promogudes a les hores com una tasca d'interès artístic i científic per l'anàlisi i la determinació d'identitats racials. De fet, algunes de les quals vam poder tenir l'oportunitat de veure en una visita al magatzem del museu, aquesta localitzada al Moncader Reixac. Tota aquesta documentació, que no és poca i que es troba disponible als archius digitalitzats del museu, que de fet es poden consultar fàcilment a través del seu catàleg en línia, en constituir, com diem, el gruix del nostre material de camp. Aquest archiu, que custodia centenars de pàgines digitalitzades que podríem dir curosament sistematitzades. En totes elles podem trobar una selecció de les memòries realitzades després de cada viatge, normalment d'un mes de duració, cadascun. Trobem correspondència, permisos de viatges, etcètera. Trobem també els diaris i les notes de camp de l'Eugospanyella, de les que portaven un seguiment gairebé diari on registrava tot tipus d'informació d'un contingut del llarg de les sortides de camp, amb els dinerals recorreguts, els contactes realitzats, sobretot amb comerciants i administradors, descripcions de camp, etcètera. En tots els expedients ens trobem també amb accions agistes amb la relació de les peces adquirides, més de 1.200 durant les 3 campanyes. Gràcies a aquestes notes de camp, podem trobar també amb la data d'adquisició, el nom del SOC i el comerç on les van adquirir, del contacte que les va facilitar, així com d'altres informacions relatives a la funció dels objectes o a la seva denominació autòctona. La necessitat que tenien de detallar escrupulosament cada activitat i cada despesa realitzada durant les campanyes ens deixa informació extremadament rellevant, com per exemple el preu dels objectes, o les indemnitzacions entregades a les persones que feien de models per l'audalcera, i que és informació essencial per entendre les condicions d'adquisició d'aquestes peces. A més, hem de fer la revisió d'una extraordinària col·lecció fotogràfica de les expedicions marroquines que permeten documentar les circumstàncies totes les quals es van donar les activitats i els intercambis que tinguem en lloc a les campanyes. A part de la documentació a jutjar l'Arxiu Digital del Museu és també necessària l'exploració de dos fons complementaris sobretot amb la voluntat d'enriquir el material que ja teníem. Aquests van ser d'una banda l'Arxiu Personal del Pròpio Ouspanyella i de la Cefarina Mil que per qui no ho sàpiga era la seva esposa i també funcionària del Museu. I d'altra banda l'Arxiu Privat en aquest cas situa a la vinguda Pearson a un edifici que suposo no casualment rep el nom d'un edifici sèpic. Aquest arxiu evidentment elberga diguem-ne que aquest saon elberga diguem-ne clarencia documental del col·leccionista Alfred Folk i Rossignol la col·lecció integrada al qual potser és la més important que considera el Museu avui dia. Els dos arxius, tant el de Panyella a mil com el de l'Albert Folk evidentment els arxius personals elberga una quantitat important la documentació no digitalitzada en aquest cas i de fet, si no m'equivoco ni tan sols se'n inventaria en el cas de la Fundació Folk. En tot cas, ha estat l'Arxiu Panyella a mil el que el Museu ens ha donat accés en tot moment el que ens va implicar més messos de treball a revisió. En un primer moment a la recerca realitzada al Marroc i això va implicar també una recerca d'incentràrtiques, correspondència a documentació personal que ens ha donat el context per situar la trajectòria vital i professional de la seva primera de la primera etapa de l'àntic director del Museu Endològic. Així com informació adicional que ha permès complementar amb documents més o menys rellevant sobre el marroc. Per últim, pel que fa a la Fundació Folk vam fer una trobada significativa gairebé sense voler. Si ve de Fred Folk no va estar present a cap de les expedicions que el Museu Endològic faria al marroc, sí que ho estaria a la U del Serra. I la relació personal i professional entre ells faria que una part de la producció de camp del Serra en les expedicions s'havien conservat d'una situació donada que tampoc es té constància d'un arxiu d'aquest personatge. Entre aquests trobem un diari de camp ben revelador paral·lel realitzat per l'Auspañella de totes les expedicions al marroc. En aquests diaris el que podem trobar, sobretot d'escripcions sobre la cerca i l'access de l'U del Serra a les persones que farien de models per les seves escultures i ens ha donat una altra mirada de les expedicions a part de la del Pañella que ofereix una informació que, com explicarà l'Alberto ara, ha estat cap dalt, per exemple, per entendre la manera com el museu va provar ir-se en definitiva dels dispositius colonials per bastir el seu projecte. I jo crec que grosso modo, això ha sigut el que ens ha servit per fer el projecte i li donaré pas a l'Alberto. Molt bé. Gràcies, Serai. No cal dir que em sumo els agraïments i per tant, si em permeteu, no els repetiré, perquè ja no... No cal... I sí que el que tinc que dir és que aquesta investigació que presentem ara, que presentem avui a l'equip de l'Observatori de la Vida Cotidiana i de Grecs de la Universitat de Barcelona, forma part d'un projecte més ampli, més ambiciós, que per tant... bueno, passar a fer una revista, una revició crítica, en el sentit més noble d'aquesta paraula, a una sèrie de col·leccions no només del Museu Onològic de Barcelona, el Museu Onològic i de Cultures del Món de Barcelona, sinó d'altres col·leccions i museus públics de Catalunya que d'una forma altra tenen un origen colonial i que ens interpel·len nostre equip des de fa anys que estem treballant sobre aquesta qüestió. Van començar pel Marroc perquè... perquè cronològicament, diguem, aquelles expedicions al Marroc van ser les primeres humanitzades pel museu el Museu Onològic i Colonial en su momento, d'acord? I això és el que ens va portar, diguem, a començar pel Marroc però més enllà del Marroc hi ha d'altres col·leccions per descoltar que són interessants que són i que seran objectes de la nostra tensió si tot va endavant i tot va bé i confiem que sigui així de manera que vull deixar constància d'entrada que això no és més, diguem, que un primer pas d'un projecte una mica més ambiciós i que ens ocuparà un temps més llarg, si tot va bé. Bueno, crec que s'ha d'anar a mig llegir perquè així m'ajustaré més fàcilment el temps perquè tinc tendència, diguem-ne, que anar-me per peterneres. El Museu Onològic i Colonial fundat al 48.1948 i obert al públic al febrer de 1949 va decidir organitzar les seves tres primeres expedicions per tal d'adquirir objectes i crear noves col·leccions al protectorat espanyol al Marroc. El protector espanyol sobre el Marroc. Les expedicions, les tres primeres, s'organitzaran el 1952 1954 i l'hivern de 1955 a 1956. La major part de la gent ha parlat més de G&A per uns dies de desembre del 55. Molt poc abans, la última, la tercera, de que el Marroc ha solit la ciutat d'independència, que la va solir a França, va declarar la fi del protectorat al març del 56 i Espanya ho ha fet seguidament a l'abril del 56. Per tant, la imbèdiatesa l'adminència de l'independència va atorgar la tercera expedició a unes característiques una mica singulals de les que espero tenir l'oportunitat de parlar. La idea d'aquestes expedicions expressada amb força aclarat en diversos documents per a les Hores Director del Museu, en l'August penyeia era i s'hi tutexualment donar sentit al museu en material de primera mà adquirir-te les colònies aprofitant així les facilitats logístiques absència de visats, de canvis de moneda etcétera, etcétera i també les facilitats administratives el suport de la administració colonial ser sobreentent, d'acord? De manera que el Marroc sent la colònia més propera al continent africà de l'esquerra de sobirania espanyola en aquell moment semblava, diguem-ne, que l'objectiu és directe, més immediat i a l'hora també, diguem-ne, que el més es equipla. Des del moment inicial, des dels 52, és pràcticament l'aterratge a Tituant, a la que les Hores eren la capital del Protectorado. La col·laboració del Museu Arqueològico de Tituant a les Hores dirigits per en Miquel Terradell, Miquel Terradell, que era un amic de l'infància de l'August penyeia, havien estudiat junts a Barcelona, fou absolutament central de les expedicions. De fet, el Museu Arqueològico de Tituant ha actuat com a magatzem i com a centre logístic de les adquisicions que els expedicionaris anaven fent a l'interior del país al llarg de les expedicions. I, de fet, allà no només es magatzava el material, sinó que es feia un primer inventari molt sumari, es organitzaven les caixes i aquestes caixes són les que l'enviades, com a flet per via marítima cap al port de Barcelona. I, de fet, els expedicionaris van comptar amb la col·laboració de les institucions culturals del Protectorado, però molt particularment de la secció dels interventors. Els interventors és una figura clau de la història de la colonització espanyola del Protectorat del Marroc. No més tindré massa en aquesta figura, però del conjunt dels agents colonials era la gent que tenia una presència més directa a l'interior del país, que era la nomenclatura colonial en aquest cas, i, per tant, era a l'hora que l'expressió, una mena de delegat del govern, a cadascuna de les comarques que hi ha al Protectorat, però a l'hora també diguem que és el responsable de la informació que, des de les comarques, es transmetia cap a Tituant, cap a la capital, de manera que era una figura absolutament clau. Si els expedicionaris perdenien accedir-hi a entrar a sortir de la capital i de les ciutats, diguem-ne, constaneres que formaven part del Protectorat a l'interior, la col·laboració dels interventors era imprescindible, i, de fet, diguem-ne, que a través d'una figura clau del Protectorat que era Tomàs García Figuera, que és el cap de l'oficient d'intervenció en Tituant, aquesta col·laboració es va aconseguir des del primer moment absoluta, diàfara, sense cap mena de matís, sinó que no hem constatat cap mena de matís, tant més que una part dels interventors acostumats, diguem-ne, a viure a la comarca, a la cavila, eren ells mateixos, diguem-ne, que no l'hacis aficionats. Ells eren col·leccionistes, i algun d'ells conservaven petites col·leccions a la mateixa oficina d'intervenció de la seva pròpia comarca. De manera que el gust o l'efició per l'endologia era tal com gairebé, diguem-ne, que un hábitus propi dels interventors, de manera que van veure arribar els expedicionaris del Museu Andològic de Barcelona gairebé, diguem-ne, com uns professionals, amb els que mantenien una certa finitat, per dir així, d'acord? El context. El context de les dues primeres expedicions. A les caballes, en definitiva, del regent colonial, les dues primeres expedicions, no així la tercera, que, com he dit, diguem-ne, que es va fer amb l'horitzó immediat de la independència, van poder gaudir d'un període relativa calma, que facilitar les tasques d'adquisició i que permeter, després de la tentativa regida que fou la primera expedició, la del 52, sostenir, a l'equip format per panlleia i l'escultor del Serra, una sèrie d'ambicions científiques. Jo, tots aquí, enumeraré aquestes quatre fonamentals ambicions científiques i en dedicaré a fer una petita rosa de cadascuna d'elles, perquè entengui una mica l'objectiu fonamental que persegueix el nostre informe. En primer lloc, el que pretenien els expedicionaris era fer una descripció, mitjançant la recol·lucció d'objectes, el sobretent, a curar de les arts suntuàries de contextos urbans. En segon lloc, la descripció, un com més a través de la recol·lucció d'objectes, de les, no és exactament el terme que ells utilitzaven, però perquè ens entenguem, de les artesanies funcionals dels contextos rurals del Protectorat. Una tercera ambició expressada, sobretot en l'inici de la segona expedició que fou probablement la més ambiciós del punt de vista científic, una estudio imoglogràfic d'alguna cavila de la rogió oriental del Protectorat, de la zona propera Melilla. I, per últim, la quarta, i en molts sentits més interessant de les quatre iniciatives, l'elaboració d'unes escultures antropològiques, entre cometes, que responguessin els criteris racials propis de l'antropologia física, escultures que havien de córrer de Càrrec, de Neudal Serra, l'escultor que va acompanyar en totes tres expedicions initials al director del Museu de Gospanyia. Sobre la primera, l'adquisició de col·leccions que representessin l'estil d'edit de Borges de ciutats com Aratetuán, però també l'Aratxio Onador. Bueno, cal dir que els procediments d'adquisició ens sembla que estaven guies per això que podrien anomenar una idealització exòtica d'aquesta vida urbana. Recreant, en bona mesura, l'estil Moruno de l'elit africanista del Protectorat i de la Península, no cal dir la mateixa elit que eren vencedors de la guerra i que per tant estaven governant tant el Protectorat com a l'estat en aquell moment a la Península de la Metròpoli, obvian en aquesta recolecció, en aquesta recreació exòtica d'una ideal de vida urbana, per exemple, la importància solida per les manufactures modernes d'origen europeu entre aquestes classes urbanes de la Colònia o el de Xig, que poguessin tenir per barrejar el seu mobiliari, diguem-ne, que tradicional amb tots aquests estris propis de la vida moderna, de la vida europea, representants de la vida europea sofisticada, etcètera, obvian tot això i obvian el fet que aquests productes suntuaris, com ells els anomenaven, catifa, joyeria, marroquineria, quincaia en general, etcètera, que la producció d'aquests productes suntuaris estava seriada en bona mesura, a tés que el mercat d'artesanià marroquí, un mercat extremat important des de molt abans de l'aterratge dels expedicionaris, hi havia solit un cergrau petit, modès, per un cergrau d'internacionalització, fins a un nivell significatiu i una part d'aquesta producció, tot i que acabaven ens, evidentment, al Zoco, a Tetoan, i altres Zocos, altres mercats, en definitiva, gaudia ja d'un cert reconeixement internacional i tenia un cert recorregut internacional perquè era objecte de compres for, evidentment, de la metropolicolonial en el cas d'Espanya. Cal dir que la conformació d'aquestes col·leccions destinades a recrear la vida suntuària van ser adquirides únicament o gairebé de manera única i exclusiva el Zoco de Tetoan amb una sèrie de massards, amb una sèrie de comerciants que tenien nom i cognoms moltíssimament recullits per empanyeia que era extremadament melicolós i la tasca de recullida dels noms, dels productes, l'inventari de les compres, cadascun dels massards, etc. Però que aquesta tasca de recolecció ha fet de manera gairebé exclusiva el Zoco de Tetoan en vocació de la quarta i de la cinquena expedició que es van fer als 66,67 i als 69,70 a un cop el Marroc havia solit la independència es va accentuar encara més perquè van ser dues expedicions per raons diverses que els expedicionaris, en aquest cas espanyella i joanalia, són funcionaris del museu es van dedicar a fer compres compres importants, a més a més amb un pressupost important els grans marcats de fes de marraquers, de tarudant de savuira, de safi fins i tot de Casablanca i de Rabat és a dir, van bàsicament interessar-se per la compra els grans marcats del que havia estat la zona francesa, la zona col·lulitzada per França Aquestes adquisicions recordaven si em permet una mica aquest simil, aquesta analogia aquelles fotografies amb pretensiós endogràfiques que es feien a finals del segle XIX entre les poblacions autòctones d'Amèrica del Nord i que eliminaven de l'estampa tots aquell gestris que permetessin posar de relleu les fotografiats, estaven confinats en reserves és a dir, en gran mesura, són significacions si serveix posades en escena, si serveix una mica diguem-ne que la comparació aquesta recreació d'aquestes arts suntuàries pròpies del que els expeccionaris en tenien, evidentment, que era la vida urbana tradicional, la vida burgesa tradicionada en una ciutat com Coptetuan d'acord, constituïen en definitiva l'exhibició de l'expertís de les competències en la compra dels propis expeccionaris i certament consagrava aquesta compra, aquestes adquisicions la diversitat i riquesa de l'indústia artesana marroquina sense cap mena de dubtes però si la voluntat era recrear amb una certa fidelitat el món de vida real d'aquestes classes urbanes faltava l'il·lustració de tot d'interès que les classes urbanes tenien per acomodar el seu estil de vida, els estàndards diguem-ne que la vida moderna o europea podia suggerir sinó una part d'aquesta població d'acord, llavors, aquesta voluntat era menys la de respectar la integritat de la vida real tal com estava tenint jo que en aquell moment que no, bàsicament, diguem-ne que la consagració d'un cert ideal era presentat en aquest estil moruno que era tant del gust de l'èit del protectorat de l'èit espanyola que governava el protectorat la segona característica la descripció de les artesanies funcionals de contextos rurals les col·leccions procedents de medis rurals exigim en desplaçaments portant l'interior del protectorat amb el suport de diversos agents colonials imaginat com un procés escalonat en el temps és cert que aquesta adquisició va seguir principis classificatoris en funció de regions i de caviles tribus, un com més per tal de conseguir col·leccions que fossin representatives d'alguna regions del protectorat fonamentalment del RIF, molt particularment del RIF d'acord? però aquí, diguem-ne que l'interès particular d'aquesta recuperació rau a la recuperació en sí mateixa, si només havia tingut les interpretacions de les quals era objecte aquesta recuperació. Panyella, a les hores al mateix temps, diguem-ne que recopilador, recolector i intèrpret d'aquestes col·leccions o intèrpret fonamental d'aquestes col·leccions si volem dir així feia ús, interpretava, utilitzava tota l'omenclatura, tot un lèxic, un vocabulari trofat de l'antic-evolucionisme i del difusionisme que és veritat que està molt a la moda en aquell moment en els estudis sobre cultura material de l'època per interpretar el sentit últim que tota aquesta cultura material provenient de contextos rurals podia tenir. Per exemple, feia contínuos referències a la naturalesa anicònica de les cultures musulmanes. Ara bé, simultàneament també feia moltes referències identificació a un hominyó de formes i de figures de caràcter val la redundància figuratiu atribuïdes a èpoques preislàmiques amb al·lusions constants a cultes a la fertilitat a ritus de sacrifici i a formes en definitiva que remuntaven la seva existència fins i tot a l'antic-egipte que era una referència continua en els articles que publicava Panyella al voltant d'aquestes col·leccions. Repeteixo, repetint aquestes interpretacions eren habituals a la literatura de l'època però les referències continuen a supervivències i a fórmules de producció i decoració que semblaven encurades en el temps pretèrit, no deixaven de justificar una intervenció colonial capaç de fer avançar una societat que es mostraven inalterables necessitades d'una tutela que les fessin ingressar amb una modernitat que per si soles es veien incapaces de solir pel seu compte dit d'una altra manera tot aquest discurs, no sé diguem-ne que el discurs habitual en els estudis de cultura material de l'època no feia una altra cosa que coincidir, que ser perfectament concordant amb els interessos de la presència colonial sobre el territori. La tercera a les característiques veuen que un poc es tendrà massa els hi remeto a l'informe si volen aclariments més aprofundits l'estudi monogràfic sobre una tribu de la part oriental del protectorat en aquesta idea Panyella va restar segurament influït en el 54, l'expedició del 54 d'un antropòlor nord-americà functionalista molt famós a l'apostre David Hart, que justament en aquell moment va atarrar el rift central per desplegar un estudi antropològic clàssic entre els actes de la tribu la tribu més important del rift central de la qual per cert, diguem-ne que formava part d'Abdel Kim el Hatabi, líder històric de la revolta rifeia d'acord, ja vols influir per les cartes que s'havia intercanviat amb en David Hart Panyella va declarar inicialment, diguem-ne, que la proposta que va presentar davant de l'Ajuntament la intenció d'efectuar un estudi monogràfic sobre una tribu que calia identificar del rift oriental en aquell context, d'acord? Clar, diguem-ne que les intencions mostrades repetidament en la fase inicial sobretot de l'expedició del 54 per donar, diguem-ne, a terme per portar terme aquest estudi monogràfic es van veure frustrades en primer lloc per la pròpia dinàmica de les expedicions que duraven invariablement un mes en el context marroquí dia en un dia avall eren expedicions, d'un mes un estudi monogràfic de la manera o del tipus que en aquell moment feia l'endografia inspirada o influïda per l'escola britànica era enviable en un period de temps tan curt i a l'hora perquè, postergada sobretot en la tercera expedició del 56 les condicions han estat la impossibilitat d'excedir a l'interior quan el moviment nacionalista ja estava fins i tot bullint també la zona espanyola, la part controlada per Espanya, impossibilitaren portar a terme aquesta ambició de manera que gairebé és veïnsa la voluntat de fer un estudi monogràfic va desaparèixer de les iniciatives pràctiques que d'oïna termosex produccionaris per anar al qual respecta les escultures antopològiques produïdes per l'escultor a Euler Serra que són en certa mesura un cas a part un cas a part que demostra diríem nosaltres, no només la implicació profunda de l'aparell colonial la conformació d'aquestes col·leccions sinó també el fet que la experiència colonial constituïa en certa mesura el marc cognitiu que no dir-ho l'horitzó que donava sentit a la pròpia pulsió col·leccionista. Intentaré explicar-me ni que sigui breu ment. En la mesura que cerra, encarregat de procedir a l'elaboració d'aquests bustos, que pretenien exhibir les principals tipologies racials del protectorat, trobava contínuos dificultats per accedir a models masculins, però sobretot femenins, que volguessin posar pels seus retrats, proposar, des de la primera expedició, accedir amb el suport i acceptació de l'administració colonial, el ventall d'internats, institucions de confinament, d'internament, com ara prostívols, cacernes militars, presons i reformatoris, instal·lats per la metròpoli per tal de domèstica els costums, els pobles colonitzats i adaptar-los a les necessitats del govern colonial i inferna, en fi, un ús d'aquesta presència. Tot i que les visites a deixar-se prostívols del protectorat a la recerca de models que responguessin a les característiques racials demanades per encerrar, fou una costant, pràcticament, des del primer dia, sabent que en general el marge maniobra del que gaudien les treballadores sexuals i, diguem-ne, aquelles responsables dels prostívols feien que fossin capaces d'imposar les seves condicions, en general, rebutxades, amb disgust, on desgrat, per encerrar i panyeia. A llar dels diaris d'ampanyeia, però també i molt particularment d'encerrar, hi ha continuament, diguem-ne, que aquestes manifestacions d'una model que queda compromesa per venir de mà a la tarda i que no es presenta, amb la frustració consigua que manifesta, diguem-ne, que l'escoltou o de unes condicions pactades per tants diners, diguem-ne, per efectuar el model, que després, quan a terra, diguem-ne, que la model exigeix una quantia diferent a la que havia estat pactada. Aquest tipus de negociació és tableta fonamentalment, diguem-ne, que les treballadoras sexuals, que eren l'objectiu inicial, diguem-ne on, diguem-ne, que els prisionaris buscaven els models, va fer que obteixin per buscar institucions de confinament alternatives. D'acord? És per això que acabaran escullint treballar en aquelles institucions totals, en el sentit que li donen a Govman, en aquest terme, que limitaven aquest marge de maniobra i impusaven rígides jerarquies sobre els confinats, ells i les confinats, confinades, com ara les cacernes militars i les pressons, on la col·laboració dels models es donava per dir-ho així per descontada. Panyella, en particular, preocupat per consideracions cèntiques que es poguessin desprendre d'una activitat semblant, va posar cura en sobre allà que el consentiment dels i dels models havia estat total. I a referir al fet que tots ells, totes elles, havien estat segurament compensats, compensades, monetàriament per la seva col·laboració. No hi ha dubte que queda perfectament consignat en tot i cadascun dels casos aquesta compensació monetària i, certament, diguem-ne, que nosaltres no ho volem posar en dubte en tant que tal. Sí que, diguem-ne, tenim la sospita o el convenciment personal de que aquestes retribucions semblaven més, diguem-ne, d'una empresa científica que aprofitava la repressió colonial abatuda sobre els pobles colonitzats, que no el resultat d'una negociació consensuada i en peu d'igualtat amb els les, seus i seves models. De fet, pels diaris que va escriure Serra, que són extremadament breus, gairebé elèctrics, escüets, però extremadament clarificadors, sabem que en alguns casos s'havien organitzat campanyes de boicots en alguna d'aquestes institucions contra la, diguem-ne, l'elecció dels models. En una acusació de la persona donadora, Serra es queixa, bàsicament, diguem-ne, que els personers s'han organitzat per impedir que cap d'ells sigui, diguem-ne, que objecta d'un posat per poder elaborar, diguem-ne, que a l'ús. De manera que això, diguem-ne, que l'existència d'aquest boicot, l'existència d'un conjunt, en qualsevol cas, d'altres formes de resistència que podem presoposar, els quals no tenim constància, més que d'algunes d'elles que acabem de consignar, això, en qualsevol cas, matisaria, si més no, les pretensiós d'un consentiment total a les que feia referència empanyeia. En resum, i vaig acabant de, de veritat, no sé si m'ha llargat més o no, no es tracta, en aquest cas, en el cas, diguem-ne, que de les col·leccions marroquines, d'un expedient que, si més no, el nostre pareix sigui susceptible a retorns, en el sentit que el professor Bonverdon dona aquest terme. A té és que, si més no, pel nostre punt de vista, no són esperables reclamacions en aquest sentit. No ens trobem, creiem que no ens trobem, davant d'una operació d'expoli o d'arquicició manifestament i legítima, com si ens podrien trobar en altres casos i expedicions tal vegada d'altres col·leccions del propi museu. Ara bé, en aquestes expedicions, concebudes per l'equip directiu del museu, com un assaig d'altres projectes més ambiciosos, cal subrayar la perfecta concordància dels seus objectius amb les necessitats del projecte colonial. El que ens porta a interrogar-nos sobre el sentit mateix d'aquesta pulsió col·leccionista, hi ha a qüestionar la pertinència científica d'un projecte que, en síntesi, en si sembla una expressió concreta dels marcs cognitius produïts pel domini colonial. Una batard, si volem dir així, d'això que ara s'anomena la Colonialitat del Saber i del Poder. Res més, gràcies. Em sembla que et corresponen intervenial. Sí, molt bé, és que jo... Ja va bé, sí? Sí, hola, hola. Bueno, es que yo voy a hablar desgraciadamente en castellano, porque es la lengua del colonizador, y entonces nos hemos apropiado de su lengua, no es colonizó, pero bueno. Vale, perfecto. Entonces, como decía, bueno, yo voy a hablar en castellano, que es la lengua mayoritaria extranjera, de la ciudad de donde provengo de Marrocos, que es Tuen. Yo, cuando me invitó a Dica Alberto, yo le dije bien, yo no soy experto en este tema de despolio, yo leí con mucho detenimiento el informe, lo leí realmente que me aprendió muchas cosas, aunque es mi región, es mi país, es la zona donde he nacido, donde he pasado una parte importante de mi vida, y la verdad es que al final, yo no conocía, no conocía ni el Museo de las Culturas del Món, ni Panella, ni Serra. Yo una vez descubrí, no sé si en Montsuïc, un sitio que no sé si es un museo colonial o algo así, y dije que alguna vez iba a volver a verlo, y nunca volia. No conocí este tema, yo hago más investigaciones sobre el tema del nacionalismo barroquí, que en este tema también es importante. Yo perdoneme, es que cuando leí a Dica de Info, me di cuenta de una cosa que si yo siempre dije a mis amigos españoles, hasta que se la dije cuando había un embajador de España en Marruecos, el señor Descayar, que luego se convirtió en el batallón, el jefe del CLI, el Majorquín, y yo le dije, es que yo tengo convencimiento, y sigo pensando que los franquistas conocían mejor Marruecos que los actuales diplomáticos españoles. Los franquistas africanistas los conocían mejor, hablaban no solamente la lengua el marroquí, que el marroquí es una lengua vehicular, pero hablaban perfectamente el tarifit, el amazir, el masmodi, que es una vertiente del BGB, y muchas veces hay algunas personajes muy importantes, muy importantes como en la historia de España, en la historia de la guerra civil, como el Coronel Big Better, que hablaban el BGB con una facilidad extraordinaria. Entonces, me informe cuando yo lo leí, primero me emocione mucho porque habla de Zocos, Zocos va a hablar de una ciudad que yo conozco, porque yo nací en Tituán, yo soy la primera generación rifeña nacida en la ciudad, porque nosotros somos del campo, estamos en la montaña de rife central, y descubre unas cosas extraordinarias, que hay algunos nombres que aparecen, por ejemplo, el famoso Dicalami, que mi padre lo conocía perfectamente, cuando veo que el señor Pané lleva a los Zocos a buscar, bueno, y es ahí donde yo pensé que no había espolio aquí, aquí no podemos hablar de espolio, pero es un poquitín, pero yo llegué a la conclusión de que no había ningún espolio. Me acuerdo perfectamente mi padre, cuando íbamos al Zoco de Tituán, o en el Iquienerife, y que estaba buscando la buena tela para hacer su chilaba o sus ceguales, el buen cuero para hacer las famosas babuchas de Tituán, que son las amarillas o las babuchas marrones negras de todos los días, y es exactamente el Marruecos del que me acuerdo y yo perfectamente. Entonces, yo hace unos años descubrí una cosa extraordinaria, que no es solamente el señor Serra, ni el señor Panella, los que han ido al descubrimiento de Marruecos, pero es que en Cataluña falta un estudio importante que lo descubrí cuando hacía mis estudios universitarios en París, en los años 80, que son esas famosas carrosas de activistas catalanes, banarquistas, que iban por los pueblos con puras carrosas, lo que llamamos nosotros las árabas, i iban por los pueblos para hacer con sus compañías teatrales, va siendo obras teatrales, va estar en la ciudad de Tituán, o de Xavo, o de Lagache, no, no, en el campo, yo me acuerdo perfectamente que tengo estos papeles, pero los tengo en Tituán, que yo le dediqué en la época cuando estaba en París pues escribía la Generalitat, y la Generalitat me respondió y le di unos datos y me los envió, yo los tengo, y desde esa época, los años 80, hasta ahora no he visto ningún estudio hablando de anarquistas, yendo a Marruecos, en la época de la Guerra de Reef, estamos en una de las guerras más corrientes de la historia de Marruecos entre 1921 y 1927, no sé si hubo algún estudio sobre este tema, entonces yo cuando vi que había dos catalanes que habían ido, le dije no, pero es que hubo muchos otros catalanes que han ido, entonces se hacían pagar como, como esta gente no tenía las pesetas, esas necesarias para pagarlos, les pagaban con material de so, o con material que ellos hacían artesanal, y sería muy interesante saber dónde ha terminado este material, porque no hubo solamente una campaña, pero hubo muchísimas. Yo volvía escribir a la Generalitat porque cuando me envió las documentaciones, volvía escribirles diciendo que estoy interesado por este tema, nunca me respondieron, porque han dicho una vez vale, una segunda vez o una tercera vez, y ya no es posible. Yo cuando leí el tema también de Tomás García Figueras, que es un personaje importante en la historia del norte de Marruecos, Tomás García Figueras no era solamente antes de ser un franquista fiel, Tomás García Figueras era, disculpen-me, un erudito, doctor, que conocía seguramente el río, que conocía seguramente en mi región, mi país seguramente mejor que yo. Y Tomás García Figueras era, como se lo dije yo, al antiguo erudico embajador, era un franquista, pero era también un africanista, como se llamaban ellos, y había una palabra que es poco conocida, un marroquista. Y aquí, yo pienso que en el tema de Tomás García Figueras, podemos hablar de un pequeño espolio. ¿Por qué? Porque Tomás García Figueras tenía, digamos, un protegido suyo, que es un marroquí, que se llama, pienso que lo conoces, Ibn Azuz Hakim. Ibn Azuz Hakim es un literato marroquí, bueno, que se cambió el nombre, Ibn Azuz Hakim, cuando el nombre es Ben Azuz, pero bueno, Ibn Azuz Hakim era realmente el protegido de Tomás García Figueras, sino que era el secretario particular de Álvaro Jalactórez, que es una familia moísca antigua, noble, y Álvaro Jalactórez era el principal personaje, digamos, el principal nacionalista de la zona norte de Marruecos, y este señor era su secretario particular. Al mismo tiempo de ser el protegido de Tomás García Figueras. I en Tethuán siempre, en los medios cultos, en los medios intelectuales, hablaba antes, siéntese habló de la desaparición, de los archivos, de Álvaro Jalactórez, desaparición, esto, yo se lo pregunté una vez a su hijo y me dijo sí, pero bueno, se dice que se los llevó, pero no tengo ninguna prueba, me dijo tampoco tenía una prueba, pero se dice, se habla en Tethuán, no en otro sitio en Tethuán, en algunos medios muy definidos, de que una parte de los archivos, de Álvaro Jalactórez, llegaron a ir seguramente a Jerez de la Frontera, donde Tomás García Figueras terminó como alcalde durante el franquismo en los años 60, se habla de este tema. ¿Cómo podemos decir que los servicios importantes de que estos documentos han ido a parar seguramente los archivos de Tomás García Figueras? Es que bueno, primero, Ibn Azuz Hakim comenzó a editar los diarios de Álvaro Jalactórez, de dónde ha sacado esta información, comenzó a editarlos. Hay una colección de los artículos, de las ideas de Álvaro Jalactórez, que han sido editados en árabe, no han sido editados en español. Y Tomás García Figueras legó a la Biblioteca Nacional de Madrid, que luego no se hacía o sacó, había una sección de África, que luego se diluyó, que la sacaron, que lo sacaron por diferentes maneras, le legó todas sus obras, digamos, toda su colección, de libros, de archivos, de documentación. Y una vez fui ahí, antes de que la sacaran, antes de que la, digamos, la colección de África, de la Biblioteca Nacional, porque se diluyó, dispersó, ahora están en un rellano, ahora, digamos, las fichas, están en un rellano de la Biblioteca Nacional, de una escalera. No es una investigación, podemos decir, ni periodística, ni histórica, porque me falta, bueno, le falta también ganas para ir al fondo, pero existió. Yo pienso que una parte, no sé si es importante o no, del archivo, de África Artores, que es nuestra historia, es la historia de esa zona de Marrugos y también de todo, de Marrugos, porque era el primer lloc que es el primer lloc de todo de Marrugos, porque era el primer nacionalista. Antes de que el nacionalismo marroquí, el defés con los franceses de la parte francesa comenzara a caer los partidos políticos en la zona española se cayó en 1934 el primer partido marroquí. Podemos llamarlo el primer partido marrugos, es la zona un partido nacionalista. Bueno, no sé cuánto tengo yo tiempo para ir, pero solamente tengo dos cosas para hacer Benelinforme, que yo realmente me emociono mucho, porque vi unas cosas de mi infancia y todo esto, bueno, del Museo de Caqueológico de Tetuán, que yo vivo al lado, pero bueno, es que nunca supe de su importancia, porque es una cosa que estaba ahí. Yo tengo solamente un pequeño matiz cuando Benelinforme se habla de qué cómo se llama de Serra, cuando habla de unos atentados en la página 19, cuando habla de unos atentados que hubo, yo tengo solamente un matiz diciendo que en la época en que él habla de los atentados, de los muertes y todo eso, ahí ya no estamos en la lucha anticolonial, porque el rey había entagado ya en noviembre, en noviembre de 1956, y el rey entró, y regreso el sultan, perdone, el sultan de Marocos, en noviembre de 1955, pero ya estaban preparándoles el Sanclú y todo esto. Entonces, en el matiz, yo tengo, eso es la guerra civil Marocí, que es poco conocida, que es una guerra, nosotros hay que saber que hubo el gran nacionalismo, que es la parte francesa, que es el nacionalismo en la zona de que española que es un nacionalismo local, y que haga menos importante que el nacionalismo marocí que estaba en la zona francesa. Pero ese nacionalismo, el isticlal, el partido al isticlal, el más importante, cuando ya estábamos preparando la independencia unos meses para ya hacer la declaración de la independencia de Marocos, pues se impuso, quiso imponerse por la fuerza a otro partido nacionalista prominente, los partidos locales, el de abjartóres y otros de la zona norte, y a los comunistas. Y hay hubo una guerra civil que cuando cerra y que eso es importante, habla de bombas, habla de atentados. Esos son los nacionalistas que están matándose entre ellos. El segundo matiz cuando habláis en la página pienso 20 y que habláis de de la República. De la República, cuando decís donde había establecido su cuartel general durante los años de la República. No, la República, disculpa que es un tema que yo he trabajado mucho, la República y es una época más o menos del siglo XIX que nosotros llamamos la República y que más o menos se puede considerar una época de anarquía total. Porque el rifeño, la estructura rifeña de la casa rifeña nos explica cómo vivían las redes y eso de que lo hizo el coronel Blanco de Kizaga, de que lo hizo bien haciendo un estudio interesante sobre la vivienda de la rifeña en el siglo XIX o seguramente antes hubo una época que los rifeños llamamos Republic, que significa anarquía, significa ciba, significa que aquí el atribu manda solamente la atribu, no manda ni sultan, ni otro atribu, ni absolutamente nada. La República es la famosa deula rumoría rifeña, el estado republicado rifeño. Pero la República es la anarquía, totalmente la aquella. Y bueno, y voy a terminar por una cosa que a mí bueno yo cuando leí el informe me pareció que había que recordarlo también que nosotros somos nosotros que fuimos colonizados por los españoles nos han colonizado, nos han pegado, nos han insultado, nos han robado, nos han hecho un montón de cosas nos hemos apropiado su lengua que es una bonita lengua no fuimos colonizados por los catalaneses que es por eso que nos hablamos catalán pero hay unos temas que son importantes cuando los españoles se van en el 56 y aquí sí podemos hablar de espolio los españoles cuando ya porque ellos no querían irse los franceses los obligan porque los franceses declaran la independencia de marocos entonces automáticamente Fargo tiene que ya declararlo ¿Qué es lo que hacen? Teníamos unas de las primeras líneas de Tren la que iba de Ceuta a Tetuán pasado por el pueblo de Río Martí ¿Qué es lo que hacen los españoles? Se llevan todo llevan todo se llevan las locomotogas los vagones las traviesas y digamos en los riales se llevan absolutamente todo nos dejan sin tal esto es una esto para mí este es el espolio porque porque cuando el estado español viene no es una colonización es un protectorado nos protege seguramente contra nosotros mismos pero bueno se instalan y vienen además a civilizarnos eso es lo que decían los franceses y los españoles venimos a civilizar estos indígenas y nos dejáis sin tren y eso es una cosa que nos quedó así cuando vemos que el rabat en la parte francesa tienen unas líneas importantes de Tren y nosotros una pequeña línea de Ceuta hasta Tetuán pasando por el maniario de Río Martí nos hemos quedado sin tren que muchos españoles no quieren recordar pero que es la realidad sí el segundo sí el segundo que para mí también es un espolio importante que yo lo trabajé durante mucho tiempo lo publicé en la revista Marroquí de Historia Zaman es que cuando hubo la conferencia de Algecieras de 1926 cuando se decide en Algecieras ya el que nos vale como se dice en castellano compartir Marruecos una zona francesa de reparto una zona francesa una zona española marruecos hablamos muchas lenguas sí la conferencia de Algecieras ve el abuelo de ese nacionalista importante Marroquí había participado como enviado de Marruecos había los Marroquí entonces qué es lo que pasa su familia se crió con el acta con una copia del acta de Algecieras que es un documento nuestro porque este señor es un ministro plenipotesario qué es lo que hace Franco que en 1950 compra a Adjar Artores i a su hermano que estaba en una situación económica malísima al comienzo de los años 50 porque una situación económica a consecuencia de la guerra sometida a Adjar Artores descompara el documento se lo compara y se lo lleva no sé dónde está esto es un escándalo que la familia Torres no tenía el derecho ni de venderlo y España no tenía el derecho de comprarlo y yo sé, no puedo decirlas exactamente de clasumas, que eso compró por dos duro y bueno, si algún día tenemos y voy a terminar ahí si algún día tenemos que hablar también del espolio y así sí que me voy a meter un poco con los catalanes durante la guerra de África cuando por primera vez vimos las barretinas, esos los soldados catalanes en Tetoán del general París que vinieron gente con las famosas, esas barretinas en Tetoán pues después de la batalla de Uedras que los Uedras pues se llevaron los cañones los cañones los fundieron entonces los dos leones que están ahí frente al, ¿cómo se llama? a las Cortes, el Congreso de los Diputados, los dos famosos leones están hecho con el Boronce de cañones Marroquís pues si algún día tenemos que hacer una reclamación yo pienso que tendríamos que comenzar por ahí pues muchas gracias