 Si ho sembla bé, començarem per variar, si tot va bé l'acte es gravarà i amb un temps prudencial estarà disponible a la pàgina El Grenz per a tots aquells que ens han dit que avui voldrien ser aquí però que no poden. Podrem entrar a la pàgina Web i ho podrem veure. Avui és un dia per mi feliç perquè tenim un llibre nou i jo penso que és molt bon llibre, l'aparença d'un poder propi, la comunitat de Catalunya i el catalanisme, que té tres editors, l'Enric Ocelai de Cal, jo mateix i l'Arnau González Vilalta, però sembla que tots els que estem aquí que hi ha una sèrie de coutors en aquestes aquí amb nosaltres, com l'Isabel Valverde o el David Martínez Fíol i no em voldria descuidar a ningú altre, però tot i que són tres editors, jo diria que el veritable editor d'aquest llibre és l'Enric Ocelai de Cal, que en gran part aquest llibre es mostra el que durant molts anys ha estudiat sobre la mancomunitat i a mi em sembla que és un llibre rellevant sobre la mancomunitat i estic molt content que l'Enric que estigui avui amb nosaltres, que estigui aquí en la presentació d'aquest llibre i espero que això no sigui l'aparença de la presentació d'un llibre i o d'un seminari. Si us sembla pertinent després ens donarà la paraula, podrem parlar d'aquest llibre, de les seves diferents aportacions i de les seves diferents perspectives, però a mi em sembla que com que són tres editors i uns quants autors dels que estem aquí, és millor que la presentació la faig a l'Enric i després, si ho trobeu pertinent, parlem una mica del llibre. Dit això, jo em veig amb vosaltres. Ha abandonat davant del perill. Doncs en primer lloc abans de començar he de comunicar les excuses d'Ernà Oconçals-Vilalta per no poder ser-hi present. Literalment es troba en aquests moments presentant un altre llibre. És així de productiu. Ha fet un estudi en plàstic de García Planas sobre fotografia i un fotògraf no particularment conegut del periode dels anys 30 i és un llibre que ha tingut una resposta excel·lent i, per tant, ell no pot ser-hi al dos llocs al mateix temps. I en quant al que diu en Josep Pig, doncs equip és equip. Ho hem fet entre tots i això inclou també els nombrosos autors. Intentaré fer, a l'hora, una presentació i una crítica. M'explicaré millor. Hi ha una tradicional desconfiança acadèmica per les presentacions de llibres perquè es consideren, per manca d'una millor expressió, actes escassament científics. És veritat, una presentació és un exercici promocional, és un anunci. Compreu aquest llibre. Això és la presentació del teu llibre. Mentre que un acte acadèmic és crític i si estàs intentant vendre un producte i el mateix temps el desmoltes, hi ha una evident contradicció. I en aquest sentit, insisteixo, hi ha un cert sentiment que les presentacions no són actes de plena rellevància acadèmica, però que l'anàlisi crític i el debat crític sí que ho és. En tot cas, jo intentaré, amb un format extremadament tradicional, verbal, sense decoracions, imatges, powerpoints, presis, etc. Fem una presentació del llibre perquè em sembla que presentació i discussió del llibre, perquè em sembla que el que... Jo estic d'acord amb el que ha dit Josep, Josep Pic, de que el llibre és una aportació útil, fins i tot novedosa sobre la mancomunitat, una aportació que està implícita en el títol de la aparència d'un poder propi, i, per tant, em sembla que és molt més important tractar conceptes que no pas dades que, d'alguna manera, estan reflexades en imatges, fotografies, caricatures, el que sí. Evidentment és un llibre sobre l'experiència de la mancomunitat i, en part, representa papers presentats en una conferència del Grenz, un grup que vam crear entre Jo i Josep Pic. És una conferència que es va fer ja fa uns anys amb textos adicionals i, allò, arrodonit. S'ha de dir que, en general, els editors... A veure, els acadèmics, els autors acadèmics, ens agraden els llibres de múltiples autors. Fas un en contra, reuneixes un conjunt de papers, o se elimines alguns de fluixos, o arriscan alguna pataleta d'algú, i allò, reuneixes un material. Però els editors, els editorials, aquest tipus de llibre no els agrada. No els agrada un llibre de múltiples autors. No els agrada que hi hagi masses opinions expressades sobre temes que no són semblants. Ara mateix, Granàdic Knepper mostrava un llibre sobre Putin i comentava que en la lectura estava molt bé, era molt original el llibre, però que hi havia elements de repetició. I clar, és un element, un conjunt de sacs, sobre la imatge i la venda d'imatge positiva i negativa en el vinteni de Putin a Rússia. I, per tant, ahir trobava això. Més igual que estem parlant de Putin que de la mancomunitat, en aquest sentit, tècnicament, on llibre de molts autors s'arrisca a tenir repeticions, reiteracions, redundàncies, petites dissonàncies que poden ser d'en foc, o poden ser tribials o que poden ser més importants, i que, evidentment, és molt difícil o és considera per part dels editors, dels editorials, més difícil d'illegir pel públic general que una obra disenyada i confeccionada per un sol autor o per un parell d'autors. I poden els editors tenir molta raó. És a dir, allò, en tot cas, la tendència en un llibre fet en parts és acceptar les parts i espigular. És a dir, ui, això m'interessa, ui, això no m'interessa tant. I, doncs, anar per parts. I dit positivament, jo penso, i ara explicaré una mica per què, que el llibre és una resposta molt útil, i enfadit, és l'element de resposta, amb molts materials més o menys estàndards sobre la mancomunitat, i, com a tal, és una lectura exigent. És a dir, no és un llibre que el llegeixi qualsevol en qualsevol moment, a la platja, en un moment de relaxació, probablement el lector normal es quedarà ben adormit. Dit això, allà vaig fer, per intentar preparar els meus comentaris per avui, he fet l'exercici que ara feia com un any llarg, potser 15 mesos que no l'havia llegit, doncs, sentar-me, començar per la primera plana, i exercir-me-la fins a la darrera, 335 pàgines, pimpampum, i em vaig quedar molt sorprès, molt sorprès, perquè el llibre s'aguanta amb una certa homogeneitat de to, entre autors molt diversos, sovint sembla tenir una certa autòria comuna, abdespit de la varietat d'autors, abdespit de la varietat de temes tractats, hi ha una forta coherència d'en foc, que, amb una possible excepció, reflexa, jo crec, la distància actual entre el que és la perspectiva acadèmica en historiografia catalana sobre la mancomunitat, i la discussió periodística i o mediàtica i o genèrica. És un llibre que, amb autors ideològicament molt distants entre ells, perquè és un criteri propi, que el que importa no és el punt de vista cívic d'un autor, sinó el seu treball historiogràfic, i si un autor és capaç de diferenciar entre el que pensa com a ciutadà i el que pensa com a historiador, doncs cap problema. Dic això, per tant, hi ha gent, persones molt diverses escrivint, però hi ha una altra, una reflexió global, sorprenentment com una. I em sembla molt positiu, em sembla jo que estic en un moment particularment pessimista a la meva vida, i crec que, a més a més, visquem en uns moments que són horrorosament pessimistes, només cal obrir el diari al matí per tenir ganes de plorar, doncs... És un bon senyal, és un senyal que ha despit del caràcter en molts sentits desgraciat de la vida acadèmica catalana, doncs... hi ha una vitalitat interna que es reflexa molt positivament. Mirem el que jo penso que són els temes principals principals del llibre. Comentaré, breuament, necessàriament els diversos articles, però molt minçament, gairebé... telegràficament, però m'interessen més els temes, els temes importants del llibre. El tema principal és la representació, la representació política. I aquí hi ha una voluntat que des de punts de mira molt diversos, molt enfàtica en els meus articles, jo en tinc una petita introducció, tinc un article meu pròpiament i tinc un altre article en col·laboració. Molt enfàticament en els meus articles, però també en una bona part dels altres, la complexitat de la noció de representació. És a dir, estem molt acostumats a una noció de que representational government en anglès és sinònim de democràcia, és a dir, representants elegits pel poble representen les formes de llibertat política, són qüestions que estan sent qüestionades actualment de manera molt activa, però representació, com sabeu tots, perfectament pot significar una obra de teatre. I en efecte hi ha molt de teatre a la política i un gran mesura la discussió que es fa, sobretot en ciència política, però lamentablement els historiadors tendim a anar a darrere dels politòlegs i no frec a frec o fins i tot parlant, doncs hi ha la suposició de que la representació és la mecànica electoral i parlamentària i no la teatral. Un incident, un incident estupit dels últims dies, em sembla que Fent Zapping estava mirant un programa de comentari polític el diumenge al vespre, liant la part d'o en la sexta, i apareix un personatge que recordo de fa 30 anys, el rei del pollo Frito Ramoncín, que és, no sé per què, un dels membres dels que figuren com a comentant, i Ramoncín estava absolutament frenètic perquè hi havia una parescota final, dius, divendres, un trosset de filmació indiscret al Parlament en el qual algun acte avorrit estava Pablo Iglesias, la Inés Arrimadas, i el Iwok Asasino, que és espinoça de los Monteros, doncs, oi que sí, oi que és com un petit Iwok, però ai, ai, ai, et pot monsegar, doncs estaven els tres passant una bona estona xerrant entre ells, i Ramoncín estava furiós. Com pot ser, això és una traïció? No, els altres diuen que vols que es donin bufetades. No, no pot ser. És evident que per Ramoncín la noció de representació sobrepassa a la política catalana. Fa anys, Arnau, i jo van fer un llibre sobre un personatge oblidat de la política catalana als anys 30, que era Joan Lluís Baiescà. Joan Lluís Baiescà fa el seu primer discurs a les Corts Republicanes, i Indaleció Prieto, una de les figures claus del partit socialista, ministre Putin, fa una carregada bestial de tot el que ha dit Lluís. I, abans de que... xexeca la sessió, i abans de que Lluís pogués reaccionar, ve directament vell. Indaleció Prieto li agafa pel braç, i diu, bueno, todo esto se queda aquí. Esto es parte de lo que hacemos públicamente. Ahora en los pasillos somos personas y hablamos como personas. Bueno, per tant, diguem-ne, el tema de la representació, del que apareix com a política visible. I el que és la realitat de la relació política amb tota la seva complexitat, amistats, enemistats, gent que s'aguanta, gent que no suporta, gent que té que fer aliança per on es suporta, temes que són perfectament actuals, doncs és un tema central del llibre. I l'argument és, aparença d'un poder propi, que hi ha una dimensió a la política catalana, i en particular, a la política nacionalista, a la política catalanista, digueu-lo com voleu, que és que s'aparenta allò que no és té, que s'actua en funció d'un gran farol, d'un joc d'actuació que no necessàriament té al darrere, allò que és imprescindible. Jo crec que aquest és el gran tema de la relació. I, per satisfacció meva, això no és simplement el tema explícit en els meus propis assajos, sinó que és un tema tractat de moltes maneres i d'en focs molt diversos per altres dels autors, sense que ens haguéssim sentat a fer reunió acadèmiques seriosa pensant què significa jo o a jo altra. El segon gran tema és, evidentment, el joc de la política espanyola i la política catalana. És a dir, aquest llibre tracta la mancomunitat com un tema de política catalana, evidentment, però com un tema política catalana no allà de ment, no per si sola, no per... No amb la suposició nacionalista que existeix una mena de pilar allat, que és Catalunya, i res al voltant té a veure. Catalunya està com encimballada a sobre d'una gran columna i tot el que hi ha al voltant no té sentit, no té impacte, no té avància, no té ressò. Això és totalment fals. Doncs ja no es pot tractar mentre no es demostri el contrari, mentre la República Catalana no sigui un fet fefaent en guarda fronteres. Hi ha representació diplomàtica a Madrid, hi ha pris, mentre això no sigui així, no es pot tractar política catalana sense tractar política espanyola. Però, a l'hora, tampoc es pot tractar política espanyola com tant sovint es fa, com si la política catalana fos una cosa que de tant en tant s'havia d'anar a l'altre mes, perquè hi ha hagut algun el darull, cal tenir en compte però que no té particular ressò i que les provincies ja sé saber són les provincies. El tercer tema és el tema dels intelectuals i en particular els intelectuals en un moment en el qual els intelectuals com a grup social a la societat catalana i a la societat espanyola amb un sentit diferent. Amb un moviment molt concret que és el nou sentisme molt esmentat i poc treballat, poc definit, poc aclarit, estan determinant en gran mesura el sentit de la política catalana i les possibilitats d'una entesa hispano-catalana que en bo acabarà amb la idea de la concòrdia a finals dels anys 20 plantejant que la solució era senzillament que els intelectuals castellans i els intelectuals catalans s'hi agafessin de la mà i amb això ho resoldrien tot. Per tant, el tema no és menor. Molts dels articles tracten aquest tema però el tracten des de punts de vista sovint sorprenents nous frescos. Des del punt de vista de la funció pública, per exemple. És a dir, la importància de crear llocs de treball i qui controla aquests llocs de treball. Seran llocs de treball a l'esfera pública en castellà o en català. Qui controlarà aquests llocs de treball? Qui controlarà l'accés? Qui controlarà la promoció? Article molt bo sobre això. Però entendent també que el joc de la societat civil no és un joc passiu i senzill que és un joc en canvi i que per tant també dimensions com els esports esports estimulats des de les institucions, esports estimulats en quin idioma amb quin sentit en els esports i sobretot amb quin enfoc periodístic es tracten els esports. Avui diríem amb quin enfoc mediàtic. Però diguem-ne que no es pot parlar dels esports sense tractar les dimensions de la comunicació dels esports. Tradicionalment al llarg del segle XX i fins al segle XXI la premsa esportiva és menja en capacitat de venda a la premsa política, a la premsa de comentari i de fets cotidials. No és un accident i és per el que no és un accident que els historiadors tendeixen a ignorar això. Si estem parlant de quart punt de la relació entre política catalana i espanyola tampoc la política espanyola per molt estatal que sí està aïllada la famosa balsa de pedra de Saramago flotant, sorrant a la sobre d'un mar en el qual no apareix re. Jo crec que és una imatge que va treure Saramago dels programes meteorològics sobre tot a Portugal que es presenta en un rectangle que és Portugal i res més. Les condicions meteorològiques passen allà, però no passen en lloc més. La resta del món no existeix. Allò, hi ha un context internacional. Hi ha un context internacional d'aquest país. En el moment dels anys d'8 i 20 és preminentment França, país físicament veia en Catalunya, físicament veia en Espanya, tradicionalment des de el segle XVIII presència cultural dominant si és a França o no. Les espanyes del segle XVIII, del segle XIX i del segle XX. Aquest context internacional ha de formar una para essencial del tractament de la mancomunitat. A veure, la mancomunitat és aconsegueix, es fa efectiva l'abril de 1914. El gran tema dels dos anys previs a la premsa internacional ha estat el Home Rule per a Irlanda que no es pot arribar a portar a terme i que queda posposada a principis d'agost per la Primera Guerra Mundial. Per tant, la mancomunitat aconsegueix unes coses que el gran tema internacional no s'aconsegueix. La... Podríem entrar a discutir matisos, però la Primera Guerra Mundial comença per el caràcter d'una autonomia que és Bosnia-Azegovina dintre de la Imperia Austro-Hongarès. Potenciat per la idea de desfer i recuperar una autonomia alemana que és el Sàcia Lorena i que tenen règims i que hi ha un joc de interaccions entre el que estan fent els alemans i les autoritats austro-Hongareses en relació a aquests espais autonòmics. Per tant, diguem-ne, el tema internacional no és una cosa d'allà fora, erudita, allunyada, és un tema immediatament, directament vinculada a la realitat de la mancomunitat. I... Doncs... Caldria, caldria a més a més, en últim lloc, situar la dinàmica de la evolució política de la mancomunitat a llarg termini. Que està explorat en molts dels articles. Està explorat amb insinuació en molts dels articles aquí. A veure, molt ràpidament esmento els autors, perquè em sembla de mal gust no fer-ho. Assumir un protagonisme que no és meu són, en general, acadèmics. Acadèmics enactiu pot ser un que una informació acadèmica però no és necessàriament en actiu i allò que insisteixo en general reflexen una perspectiva de renovació del tema en un terreny on l'emfasi durant les darreres tres, potser quatre dècades ha estat en coneixement empíric i no qüestionament de les narracions conegudes. Estic jo. Està Sant i Esquerdo amb un article sobre la campanya a la mancomunitat que és precisament molt interessant per l'emfasi que hi posa en la dinàmica espanyola de la llei de mancomunitat. Els primers passos de Prat de la Riba estan en funció d'una llei de mancomunitat per el que hi ha de la llei de mancomunitat. La llei de mancomunitat és una llei de mancomunitat de la llei de mancomunitat, en una llei de mancomunitat. No és una llei de mancomunitat que s'ha de fer en la llei de mancomunitat. Està molt interessant que hi hagi un article que fa que la llei és una llei de mancomunitat. Josep Pík i José Contreras tracten Doncs en el qual tota iniciativa mínimament autonomista és vista en una clau agressivament espanyolista, agressivament diria cubano-espanyolista, és a dir que venint de l'origen del terme d'espanyolisme a la guerra civil cubana, a la guerra larga, en la qual s'està plantejant que allò qualsevol iniciativa de febliment d'un centralisme dur és la traïció. Agustí Colomínez fa un assaig sobre dinàmica centralista autonomista que és, alhora, una reflexió política amb implicacions relativament actuals, però menys del que és freqüent vell, una reflexió molt centrada històricament i molt assenyada. Joan Safon fa un plantejament sobre intelectuals i polítics en una visió relativament tradicional d'un prat de l'arriba, una espècie de magos, de mac, que pot superar les diferències entre dretta i esquerra i ser amable i carinyós i generar encant i simpatia arreu. Un article de Jordi Casases sobre el que és el seu gran tema, l'actualitat catalana del primer 900 i la relació de la mancomunitat, fa una renovació del seu propi enfoc sobre el tema, cosa que tampoc és el que estilem els historiadors catalans i espanyols. El Terbit Martínez Fior és qui planteja el tema de la visió no sentista de la funció pública i, per tant, la mancomunitat com a ens administrativa, que representa una alternativa de control de madobra, per exemple de la xarcit o dels republicans cara al funcionariat de part l'espanyola. Carles Santa Cana treballa sobre la creació del home nou català, home nou generat per la mancomunitat, home nou esportiu, generat per la premsa esportiva a l'esforç esportiu de la mancomunitat. Isabel Valverde fa un treball molt brillant sobre la feina gairebé insidiosa, diria jo, dels aparells d'informació i diplomàtics i polítics francesos, per enfatitzar una presència a Barcelona en el context de la primera Guerra Mundial, fer una gran exposició d'art contemporani francès, fer-la com exposició a Barcelona, ma non tropo, perquè és a Espanya, i fent, per tant, el complicadíssim joc de ni si ni no que els francesos sempre han de fer entre política espanyola i representació catalanista. Arnau González Bilalta tracta com la diplomàcia francesa mira la campanya d'autonomia de finals de 1918 i principis de 1919, un episodi molt poc treballat, molt poc estudiat, i que està ple d'allí sons per al present més actual, per al procés més actual, i que ha estat, mostra de com ha estat mal estudiat. Quan estava revisant l'article d'Isabel Palllebre, vaig saber de mirar una cosa online a la veu de Catalunya, l'Orga de la Liga Regionalista, i de cop i volta a l'Ordina de Samatura en una pàgina determinada i diu els embaixadors de la Generalitat a Madrid. Pumbala. És a dir, que estem parlant, la idea de que Generalitat era un terme per a tot que ningú coneixia, que s'havia oblidat, que Rovira Virgila va bé desciuxar l'orella de Macià el 14 d'abril per a que es consolidés una fórmula transaccional, és absolutament mentida. És a dir, autopromació de Don Antoni Rovira, que s'autopromocionava tot el que podia. Generalitat és un concepte que està enactiu i que està en present. Embaixadors a Madrid, tal com sona, tan actual com pot ser. Què és succeix? Com marquen els francesos mirant-s'ho tot? Aquest procés evidentment és tallat per la lògica de vagues generals i del que serà la CNT, Confederació Nacional del Trabajo, Espanya. Però a la llarga, i és una lliçó, una indicació de les dinàmiques actuals i de les lliçons del passat actuals, de passats oblidats i malentèsos, el que succeix avui és que la demanda nacional s'entengui com s'entengui, en Claudi Endepi, si voleu, s'ha menjat qualsevol demanda social. La demanda social està incorporada des de fa anys pel propi procés en una demanda nacional. No és l'únic jo que no això passa. A Irlanda, 1914, una de les grans amenaces per al règim espanyol, junts amb el feminisme, és el sindicalisme. El triomf del nacionalisme irlanda es va menjar, el moviment social, es va menjar el laborisme britànic. Perdó, el laborisme britànic a Irlanda i el laborisme irlandès i el sindicalisme irlandès. Es van evaporar. Aleshores, Arnau i jo fem una reflexió sobre continuïtats i precedents de la mancomunitat. Comentaré una mica això ara. I Giovanni Catini planteja una cosa que sona molt avorrida i tècnica, que és el record de la mancomunitat durant el franquisme, que és un assaig apassionant que implica des de coses que també he treballat jo, que és, per exemple, en quin grau el catalanisme representa un model per la construcció de falants espanyoles. Un poc bonit, totalment recollit. Molts intelectuals espanyols estan mirant això i dient, això és el que volem per Espanya. Com o podem negociar amb ells o per sobre d'ells? Ells, a sentir els catalans. Doncs jo crec que el llibre és un llibre, com ha dit Josep, amb espirit de promoció del llibre, de presentació comercial del llibre, que és un llibre que es manté junts, que obre nous temes, noves perspectives, per tant, compreu el llibre. Però, dit això, ara podem parlar d'entrecometa ciència. A veure, la historiografia ho té molt complicat amb això de la ciència. Perquè la historiografia recoll variables en comptes d'eliminar-les, com fa l'accent experimental. Si nosaltres entenem 30 o 40 variables per explicar un procés, el nostre problema serà literari per fer-ho això qua ja, fer-ho tenir sentit en prosa, però la nostra explicació la considerarem millor que no passi, tenim una variable i una variable binària. Sí, no. Aquesta avantatge de les múltiples variables tant mateix té una contrapartida negativa, que és que la historiografia està extraordinàriament predisposada al contagi mitjançant la ideologia. La ideologia o la cacia. La que sigui nacionalisme, òbviament en aquest cas, discursos socials múltiples, al llarg del segle XX, avui feminisme, que produeix molt sovint una historiografia molt dubtosa, els plantejaments ideològics es mengen les contradiccions. És a dir, la historiografia recoll variables per als plantejaments ideològics en comptes d'eliminar científicament variables i crear un joc binari experimental, el que fan és que els eliminen per la via de la certitud ideològica i produeixen una cosa que està de moda, es consumeix, però que freqüentment és molt mala història, és historiografia pèssima. Per tant, problemes. Doncs si la historiografia espanyola actua com si no hagués història catalana, com si el catalanisme fos un problema que llunyar d'una província particularment o quatre províncies que volen ser una província però s'equivoquen i miren Espanya des de Madrid, com si la resta fossin suburbis fins a la mar o a la frontera francesa, i sols quan hi ha greus problemes en algun lloc, ui, s'introdueix en la narració. Si no, no ha lugar, no és important. És a dir, es resisteix la tradició espanyola a una perspectiva múltiple, el moviment de història local dels anys 80 va fracassar estrapitosament en aquest sentit, la dinàmica de historiografies basades, diguem-ne, regionals, per dir alguna cosa, entre les comunitats autonòmiques, l'estat de les autonomies, tampoc ha produït una història espanyola que reculli això, sinó que ha produït mini històries lineals múltiples. Per la seva part, la historiografia catalana, molt sovint historiografia nacionalista, militantment nacionalista, vol crear un enfoc nacional alternatiu i evitar ser conscient que Espanya existeix. Si podem explicar-ho com si no hi hagués cap Espanya, com si la balsa de pedra fos aquest màgic triangle del poeta Foix, Catalunya mar, mar, mar pels tres cantons, i res més, lamentablement no és així. No es pot excloure Espanya de la dinàmica catalana, interpretativament, i trobar una lògica purament interna, perquè senzillament és no voler veure la meitat. Ara bé, com ja vaig remarcar abans, significativament cap de les dues tradicions, fixa, en la mesura del possible de les ganes que tenen, qualsevol cosa que es consideri estranya, no espanyola, no catalana. Allò, la influència francesa, la fluència britànica, la fluència portuguesa, recordem-ho, Gran Bretanya té una frontera amb Espanya, física, és llibertat, França és els Pirineus, Portugal és una presència, Marroc és una presència, tot això forma part de la realitat peninsular, que és una, tant si es vol com si no es vol. Per tant, les tenien compte, les influències estranyeres, forasteres, és necessari, i és necessari per entendre la rivalitat de nacionalisme sobre el terreny català. Una de les coses que fa el nacionalisme català especial i que el presenta amb grans problemes és qui l'ajuda. Una gran part dels nacionalismes, i sobretot una enorme part dels nacionalismes a l'Europa Oriental, sempre tenen, faré una al·lusió a un anunci de fa molts anys que els més joves no recordaran potser, però és el primo zumo sol a l'altre cantó de la frontera, és a dir, allò alemany són l'exemple més obvi, abans de 1939 que allò a un cantó de la frontera era una minoria, però a l'altre cantó de la frontera allà estava el Gross Leich, el gran Imperi, allò disposat a ajustar comptes si calgués. Aleshores, aquest exclusivisme a la tendència a confondre la societat catalana amb nacionalisme català és especialment accentuat des del col·lapse de la història social, a partir dels anys 90, del col·lapse dels moviments socials en els mateixos, sobretot a partir del canvi de segle, i fet explícit en el procés des del 2010 o sobretot del 2012 en avant. En el qual l'independentisme o el fenomen indepe, o subsumeix tot, consumeix qualsevol altra forma de protesta social i confon radicalment majories socials. S'ha fet típic i tòpic, sobretot en l'últim any, a dir, 2 milions de catalans han dit que... Potser sí, potser no. No arriben a una tercera part de la població de Catalunya. I si l'independentisme ho assumeix com ho fer, malament. Aleshores, el nacionalisme català també està ritualitzat i té una narració del passat, una, no sé com dir-ho, una quantificació, és a dir, ha fet compte del passat, i en el qual hi ha una figura transcendent, que és pret de l'arriba, i hi ha un fenomen especial que ell va gairebé escalfar com una enorme gallina fins a que aquesta mancomunitat trenqués l'ou i d'allà sortís un embrió encara petit d'autogovern català. Si es vol, la mancomunitat freqüentment és vista com una espècie d'anunciació, sense donar-li més importància. Jo crec que això és terriblement equivocat i que requereix revisió radical. Prat de l'arriba es presenta la mancomunitat de 1914-1917. No tot 1914, i gairebé res durant 1917, perquè està molt mala. És a dir, és una figura que governa molt poc, que és convertida en icona, que és convertida en figura simbòlica que ho domina tot. Per una part, les esquerres el detesten. I són esquerres que signifiquen el Partit Radical. Ui, els ruxistes ja sabem, no compten. A Catalunya, però que a Madrid són la institució en llibre d'ensenyança, perquè si és el Merigildo Ginard de los Ríos, aquí, que és regidor pel Partit Radical a Barcelona, doncs el seu germà és el amo de l'institucionisme a Madrid. Per tant, i això, a més a més, és molt més complicat en quant si fiquem pel mig nou sentisme en relació amb el sentisme amb Madrid i no bé sentisme o el que sí que hi ha als anys 10, generació del XIV, bla, bla, doncs tot això és molt més complicat que el compte que tenim, que el compte, perdó, malament, que el compte que tenim rebut ha incorporat a una narració historiogràfica que és freqüentment molt detallista, molt empirista, molt ben documentada, perquè no fa preguntes. Aleshores, jo crec que la mancomunitat és molt, molt més, i molt més important del paper que se li assigna en el compte nacionalista català, en el relat. És més, sóc més contundent, la mancomunitat ho és tot entre 1914 i 1933. És l'inici de Primo de Rivera, és institucionalment la figura molt més important i totalment menys tinguada, per antipàtic, per complicat, de Josep Puigicada Falc, que és president molts més anys que ha prat de l'arriba i que és molt més ambiciós en els seus projectes urbanístics en la relació Barcelona-Català, en el joc d'infrastructures, en la granificació econòmica, en el desenvolupament de noves tecnologies per a un despegament de l'economia catalana en el ús efectiu d'energia elèctrica per transformar l'economia catalana. Tot això és Puigicada Falc, no Prat de l'arriba. Què passa? Puig és molt més intelectual que no pas Prat. Intelectual en el sentit de membre considera-se si mateix com a intelectual. Per tant, els que desvien del seu punt de mira són fulminats d'una manera que Prat era molt més àbil i a més a més és un home antipàtic, té un caràcter fort. Prat pot tenir-ho de vegades, però sap guardar les formes. Puig és capaç d'allò explotar en fúria. La defenestració de xèngios, sense anar més lluny, és a dir, va! Amb l'escosa d'acabar fer pornografia amb una innocent narració del William Morris, sisplau. Quines ganes, quines penques. Puig és molt més important, però Puig és un personatge antipàtic. És un personatge molt més contestat dintre del poble personalisme, dintre de la pròpia lliga. I Puig és l'home que davant de la situació difícil dels anys 22-23 decideix atançar-se als militars. El militarisme, fent una distinció crucial sense entrar-hi en més detalls, s'atança a Primo de Rivera, pacta el cop d'estat en Primo de Rivera, que s'adreça a un romeu. I després li surt malament perquè les juntes de defensa exigeixen la seva eliminació. I Puig salta i Primo de Rivera accepta, necessita més als junteros que no pas a Puig i Calafalc. Però fa que l'etapa crucial, l'etapa, diguem-ne, més, no sé com dir-ho, ja he utilitzat la metàfora màgica en un altre sentit, no vull repetir-la, però l'etapa més plena de nels, diguem-ne, així, de la dictadura, que són els primers mesos, és un moment en què hi ha somnis de mancomunitats, de mancomunidades, millor dit, arreu. La Gallega intenta desesperadament llançar-se. Hi ha l'Andalusa, hi ha la Castellana. És a dir, hi ha tota una pressió que està incorporada al cop d'estat, i que després és apartada a partir de 1924, de convertir, de fer la regionalització que em farà Suárez i la OCD, els anys 70, davant del pacte amb Terradellas. Per tant, tot això, veieu, el passat i el futur tenen curioses interaccions. Després, però, hi ha una cosa que en el cànon catalanista no existeix, però lamentablement la mancomunitat sí, que és la mancomunitat de Catalunya. Sota l'Alfonso de l'Arzami, un empresari tèxtil de Terrassa, que serà... L'operació aquí és una operació doble. Mancomunitat, militars militaristes, valgui la redundància, i la construcció de dues grans reformes legislatives que són l'estatuto municipal aprovat a la primavera del 1924 i a l'estatuto provincial aprovat a la primavera del 1925. Poca broma, l'estatut provincial és la primera llei espanyola que parla de la possibilitat de constituir legalment una regió. I donat el caràcter acumulatiu del dret espanyol, això és crucial per a l'operació de l'any 31, crucial per al disseny de l'article 8 de la Constitució de 1931, preveu altres autonomies i closa, per cert, el protectoret del Marroc. I pel que serà... per les reformes que fa el govern largo Caballero en el 36, ja ha començat la guerra, en aquest terreny, reformes territorials, i pel que serà, sí, les operacions de Suárez en el 77-78. Existeix un antecedent legal. I això, vist amb la lògica catalanista, és trivialitat simple d'espanyols simples, però amb la lògica espanyola és absolutament crucial. No s'està improvisant. És més, és a dir, l'any 31 la lliga amb el govern d'Aznar de l'almirall Juan Bautista, no confonem, febrer de 1930 d'abril està plantejant un estatut autonòmic segons els paràmetres de l'Estatut Provincial de 1925. La jugada de Sala i Arzamí no funciona. Sala és... es fan maniobres entre, per part dels militars, dintre de les diverses provincies catalanes. Sala acaba foregitat i queda consolidada a l'Unió Monàrquica Nacional, a la Constitució Política de l'Unió Patriòtica del Partit Únic, de la dictadura primor riverista, deixant que el poder efectiu estigui en mans dels militaristes, que controlen capitania, que controlen els governs civils i naturalment governs militars, però deixant-ne molta de l'iniciativa local als antics unionistes Unió Monàrquica Nacional, que són ara els homes de l'OP. Això va fins a l'Expo de Barcelona de 1929 i al fracàs que encara no sabem per què no es promulga de la Constitució de 1929. Que està feta. I bona part de la qual es trobarà, encara que ningú vol admetre, el vot a la dona en el procés constituent republicà de 1931. Altres paraules, tant la història espanyola com la història catalana, tenen molts més matisos i jugades que no pas la narració que el compte bufó que ens han explicat, sigui de la dreta, sigui de l'esquerra, sigui catalanista, sigui espanyolista. Aleshores, la generalitat. Proclamada el 14 d'abril, i la Generalitat. La Generalitat, que és un col·laborador federal de companys, després la Confederació Ibérica Macià, però després ja ha de pactar una solució i es troba la fórmula genial de la Generalitat. La Generalitat, que no troba més una fórmula genial perquè en castellà no vol dir res, Què és la Generalitat segons la Gaceta de Madrid, el 22 d'abril de 1931? Los recursos de las votaciones de las cuatro provincias catalanes, entenguis, la mancomunidad, serà la base de la Generalitat. I això serà la Generalitat fins i després de la aprovació de l'Estatut de Catalunya, de signar l'Estatut de Catalunya el setembre, de les eleccions catalanes de novembre del 32, o pertura del Parlament de Catalunya, i es comença el gener del 33, el traspàs de serveis estatals a la Generalitat. Aquí comença la Generalitat com entitat nova. No digno ni en comentari la ximpleria sobirana de els sobiranistes, que aquesta és la recuperació d'una Generalitat que t'existia al principi del segle XVIII, bla, bla, bla. Bufó per a una ximpleria. Aquest moment dels traspasos són crucials, però clar, aquests traspasos queden tallats per la intervenció de l'Estat a la Generalitat després del 6 d'octubre, queden marcats una vegada recuperada l'autonomia per la neutralització de lluita social al juliol agost de 1936 de la Generalitat, i després la intervenció de Negrim, que no li fica moltes de les concessions que ha tolerat o facilitat l'orientació del govern de l'argo caballero abans. Per tant, pot ser el que hauríem de plantejar-nos és que la cosa real, l'important, la que dura, la que condiciona el segle XX, com a mínim la primera part del segle XX, fa la mancomunitat i no la Generalitat. Jo recordo un debat públic sobre un altre tema en el qual la historiadora Joan Culla em va manifestar molta ja amb mi. No, no tenen res a veure. Allò drets polítics, no drets administratius. Jo no vaig ser una cosa pública, era en el seu escenari. No, no, el meu no vaig voler muntar un ciri, però no sap del que parlava. La política real quina és, en la tradició catalana, les substàncies o l'aparença del poder? Aquest és el que planteja aquest llibre. Per tant, com us he dit, em faria una part que era presentació, compreu aquest llibre i una altra part, que és una reflexió sobre els problemes que el llibre adreça, que sí que és un acte acadèmic. I amb això l'ha oberta la sessió a comentaris i a observacions. Jo no us puc dir aplaudir, això ho he de fer si dius altres. Home, és una mica, és que si no no es grava, per tant, si no et sap greu torna-ho a repetir i jo et contestaré. Començant pel final, podria potser vostè mateix contestar la pregunta de extracta de substància o extracta d'aparença? A veure, al segle XVI, la gran lluita que debasta Europa, fins a mitjana segle XVII, és, en termes teologals, si la sagrada forma que s'aixeca durant la missa és la transubstanciació del cos i la sang de Crist o la consubstanciació. Segons els catòlegs confirmats, el concili de tren és la transubstanciació. Màgicament, el pa és d'haver carn, el vi és d'haver sang i és la sang de Déu. El relatiu racionalisme de l'úter diu que jo no t'has estudiat cap diferència, per tant, això és una consubstanciació. A veure, potser és carn i sang, però jo es dic testant pa i vi. Resposta. Per això tenim debats historiogràfics. Si és una política real o una aparença de política, es pot argumentar les dues coses. Jo crec que el que passa és que el tema de l'aparença no ha estat discutit historiogràficament. Discutit no vol dir resoltre si Déu és Déu o no. Ara que es mati molta gent per aquestes coses. Si no, és discutir-ho amb la documentació historiogràfica i dir que la allò que s'aparenta pot ser tan important o més important que allò que es pren per substancial. És a dir, cuya estava suposant que allò era tot administratiu i que hi havia una realitat política per assolir. Jo estic contestant que allò que és aparentment administratiu té una dimensió política que resulta ser centenària. Gràdiu, no? De fet, pot de vista que es vulgui. I que té una potència molt considerable. Si en aquests moments hi ha process, el process no depèn de la realitat política decisiva, sinó de la realitat aparent. Per tant, allò no pots despreciar la dinàmica aparent. Pots políticament despreciar el que vulguis. Però historiogràficament no pots despreciar la part aparent, com si això no comptés. I aquest és el que jo estic plantejant. No estic entrant en el debat polític, perquè en el fons, almenys aquí i ara, no m'interessa el debat polític. M'interessa la discussió historiogràfica. Sóc un historiador, em vull que la historiografia sigui la més ben precisa i determinada que sigui possible i que aquest debat historiogràfic després ajudi a perfilar, si es vol, el debat polític. No vull que el debat polític es converteixin en un sucedani de l'anàlisi historiogràfic. I és això el que jo estic plantejant. A la pregunta real, pot ser que ho hi atarrou. Això ja és una decisió política. On t'hi situes políticament? No, jo volia fer un comentari, perquè d'anar a fer una pregunta, però hi ha la resposta. L'any passat vaig estar estudiant en l'Encas, que va ser conseller de sanitat, quan es van fer els tres passos, i ell comenta, amb això de si hi ha continuïtat amb la mancomunitat i aquesta aparença, que quan arriba a sanitat, es troba que no s'ha fet res. Es troba com una administració del segle XIX, sense que no s'ha centralitzada, que no se sap ben bé què hi ha dins. I ja has dit que hi ha una continuïtat entre la mancomunitat i la generalitat, i que hi ha més o menys les mateixes competències. No les mateixes competències. El que hi ha és... La mancomunitat comença creant. Les diputacions provincials tenen unes capacitats determinades per a unes institucions de servei local, que poden ser les d'estamarricomis, carreteres secundàries, ceds hospitals... i certes institucions educatives. Per tant, la primera cosa que es fa, i en efectivament es fa en etapa prat, a nivell de la legislació creativa, és crear institucions de... perfeccionament de l'escola del treball, perfeccionament de l'escola de agricultura, múltiples a l'escola de bibliotecàries, etcètera. Hi ha multitud d'entitats educatives, perquè aquestes entitats estan dins del que es dona per capacitat de les diputacions, i amb les quatre diputacions sumades, mancomunades en una cosa, en una ens superior, es pot assumir crear entitats que no són merament provincials, sinó que són quatre provincials i per tant catalanes. Per tant, hi ha tota una gama de projectes que es fa. Jo penso que, clar, això no vol dir traspàs de serveis, això no vol dir que ordre públic estigui en mans de la Generalitat, ui, serà, però a finals del 33. Això no vol dir que l'Hospital Provincial de Barcelona, l'Hospital Clínic estigui en mans de la Generalitat, però tot arriba. Cal també entendre que moltes d'aquestes coses que semblen decoratives, de vegades, en el discurs català de la folia brassolí, el poder polític perfecte, no es fan ni s'aprofiten. Barcelona encara espera una biblioteca provincial com Déu mana, i ningú ha estat capaç d'afer-la. I sempre, des del punt de vista catalanista, és allò, simplement tot això ha d'anar a la biblioteca de Catalunya. Em sembla fantàstic que es potencii la biblioteca de Catalunya, però els recursos bibliotecari reals de Barcelona i de Catalunya són inferiors a les pretensions culturals de Catalunya, i si el govern espanyol està disposat a pagar una biblioteca provincial, doncs no veig per què s'hi ha de frenar, i si la República Catalana algun dia se la pot quedar, tot allò millor. És a dir, els llibres que no ha pogut comprar la biblioteca de Catalunya, els podria comprar la biblioteca provincial. És a dir, que per tant hi ha un joc complicat en allò que es pot fer, i allò que es veu com d'ess... d'essillable fer, com objectiu. I es pot... no queda clar que una cosa és despreciable, i l'altra és allò necessàriament a l'objectiu central i únic. És a dir, el poder, en últim extrem, puc coafar. És a dir, per a què vols el poder? Què vols fer amb aquest poder? Volem ser catalans, bueno, fantàstic, però fent qui? I fent com? I aquest és un problema que historiogràficament en el relat rebut. Doncs a l'argument que això és administratiu i no és polític, demana la contra-pregunta i diu, bueno, i quines són les finalitats d'aquest poder? A ser allò tant anhelat i tant desitjat. Per a fer què? Per a aixecar la bandera? Sol? És això? És una pregunta que es pot perfectament plantejar avui perquè l'etapa legislativa del govern Torra és del tot lamentable. És a dir, ha estat el govern més miserable des del punt de vista d'iniciatives parlamentàries que hi ha hagut a la història de l'autonomia catalana des del 1980 endavant. Per tant, allò... entenem-nos? Parlem de les coses clarament. Sí, això té a veure amb política, però si us fixeu, jo estic filant molt prim, és a dir, no estic fent bons i dolents, perquè bons i dolents no m'interessa. M'interessa el joc de les persones i com ho fan al llarg del temps. I la pregunta, sí. Bueno, que et treu un comentari, però... La que vull fer. Sí, m'he llegit el llibre, però no em queda clar fins a quin punt influït la mancomunitat en els estudis universitaris d'abans de la dictadura prima de Rivera. No sé si podria respondre... La mancomunitat influït molt poc, perquè la universitat depèn del ministre d'Instrucció Pública i no depèn de les diputacions. Per tant, allò... per exemple, el rector més destacat d'aquells anys, el rector que és rector de la Universitat de Barcelona i cap, també, de medicina, en el moment del 1819 de la gran campanya d'autonomies, Martínez Vargas, antic fan del... del Ferreguàrdia radical, liberal, però liberal anticatalanista furibún. Per tant, la universitat no queda dintre d'aquest joc. La universitat entra en aquest joc a partir del moment en el qual es crea la Universitat Autònoma de Barcelona a no confondre en la Universitat Seudo Autònoma de Barcelona de 1969, sinó la de 1931, que es crea en una corporació com a part del paquet de mesures que marca la construcció o el procés, l'obra en procés de la generalitat com a superadora de la mancomunitat. Ara, diguem-ne, el resultat immediat és contundent. El districte universitari de Catalunya perd la meitat dels seus estudiants, perquè tots els aragonèsos i semblants es marxen en bloc. Clases en català, abracioïdo tamaña tontería i, per tant, es marxen rum. Si recordo grosso modo, són 5.000 alumnes al curs 2930 i el 3132 estan a 2.500. Bum! I el patronat de la Universitat, figures com Américo Castro, està molt contraposat a figures com Pompefabra. No se n'entenen sobre aquest punt. I un Amuno dedica una bona part de la seva fúria a tot el debat estatutari a plantejar que una universitat en català és un exercici absurd. Per tant, diguem-ne, això no es pot plantejar a la mancomunitat, però sí que es pot plantejar amb un pas sense dubte polític, però també administratiu, que significa la creació de la generalitat. Com dirien els espanyols, enciermes arribant fins a l'acrobació de l'Estatut i l'elecció del Parlament de Catalunya i, per tant, el traspàs del poder. I això sí que és un altre joc. Però això és el que fa que, a més a més, aquesta universitat autònoma a Barcelona es tingui una vida estudiantil absolutament càutica i el curs 35-36 allò literalment poderosa. És a dir, que ja tothom està buscant una pipa amb la qual allò fer número al pati que encara està a la plaça, a l'universitat. Per tant, diguem-ne, allò, no té una vida gloriosa, la vida universitària de la República, excepte simbòlicament i en retrospecta. És a dir, és vista des del franquisme per gent que l'ha viscuda amb gran nostàlgia i vista des de l'exili també amb gran nostàlgia. I és, per tant, un somni a una cosa a recuperar. Que és el que elements catalanistofranquistes, digueu-lo convolgueu, viar palací i els que creen la universitat recreuen l'UAB el 69, doncs estan intentant simbòlicament recuperar o simbòlicament manipular. O les dues coses a la vegada. Tenia sobretot un petit comentari que ja veurà amb la substància i l'aparença que és allò de Carl Schmitt, el que mana sobre l'estat d'excepció del poder. I ara és la pregunta, no? És el que té la substància, el que mana sobre l'estat d'excepció o és el que té l'aparença? Jo no tinc cap resposta sobre això, no? Jo et faig una resposta. Schmitt és un catòlic alemany, molt alemany, molt catòlic, la filla es casa en un espanyol i la relació de Schmitt serà d'entusiasme per la tradició del pensament autoritari i conservador espanyol. Tot i que els seus llibres importants no són sobre això, sinó sobre el que has plantejat tu, sobre el problema del locus potèria, és a dir, on està autènticament situat el poder. Però clar, és una reflexió molt germànica i molt basada en l'article de la Constitució de Baimar de 1919 que situa o que dona poderes neu monàrquics a la Presidència de la República, que Hebert il·lustra, no em surt la paraula en català, és saddlemaker, és la seva professió, és un artesà, és un funcionari socialista anticartesà, que no és particularment un home tremendament il·lustrat, que fa el que pot, com a president, i que s'ha reemplacat per al cínic ximple del Mariscalfa Lindemberg, que és un expert en... ho ha fet, en eliminar tota responsabilitat assumida des del dolgstos endavant, des de la institució del propi cas endavant. Ara, què passa? Doncs Schmidt és un alemany, però estem parlant de catalans. Com es neutralitza el poder real a Catalunya? El juliol del 36? ¡Al carrer! Això no és la manera alemana de fer les coses, però sí que és la manera catalana, estimable. Si ho podem fer al carrer millor. I, per tant, el procés en el qual es situa, és a dir, Schmidt està molt bé, és un pensador que és molt sotil i molt interessant, i un car que és molt cuidat, però és a dir que, al mateix temps, allò és incapàs d'entendre processos, fins i tot processos alemanys, és incapàs d'entendre la revolució bàbara, les revolucions bàbara de 1919. Ni el nacional socialista? Ni el poble nacional socialista, encara que s'afiliès a veure si colava allò i li van donar una petada al cul. És a dir, és un personatge que té una visió constitucionalista, molt estricta i una suposició sobre uns comportaments molt determinats. Precisament una de les coses que fa interessant la societat catalana en el seu conjunt. I, en el seu conjunt, davant de la especificitat catalana, davant de la varietat espanyola, és que els catalans tenen un recurs al carrer que jo utilitzen, que es repeteix com l'all, en quan es descuiden, ja estem al carrer una altra volta, i la veritat d'alguna manera està al carrer i la veritat del carrer no et porta enlloc. Sí, diguem-ne, hi ha un problema del qual es fa molt difícil sobrepassar, perquè aquest debat al poder, en l'últim extrem, el que hi ha és el poder de l'estat que s'hi planteja com a contraposició. I què és el que succeix davant del 37, el que succeix amb la intervenció del govern negril? I, diguem-ne, el que s'ha volgut sopar al president em sembla del tot pertinent. El de 1830 hi ha escatx per no dir abans, fins avui, el recurs al carrer és present, i és molt difícil trobar una sortida que funcioni. I aquest recurs al carrer, en efecte, com dius tu, genera el que jo ha anomenat populisme. És a dir, ha anomenat populisme 30 anys abans de que la paraula estigués de moda. És a dir, el que ara s'entén per això, sinó la confluència entre formes polítiques i formes socials en una especial mixtura confusa que sembla donar legitimitat i espontaneitat a un joc polític. I que és la confiança en què el carrer, d'alguna manera, pot refer allò que la vida institucional no pot. Això és una lògica de bullangues des de els orígens de la revolució liberal. Espanyola ha Catalunya i que allò anterior a qualsevol manifestació ideològica de nacionalisme, aquí entrem en si els catalans sent catalans són catalans i per tant es comporten com a catalans amb catalanitat transcendental per sobre del temps o no. I això és un debat que tampoc tinc una resposta clara a això. Perquè hi ha arguments per una banda i arguments per una altra. Però diguem-ne que hi ha una continuïtat. Jo tinc una imatge al cap molt sovint, ho he tingut molt sovint en els últims mesos, que és l'historiador Manel Rabentós, que és un dels primers historiadors, després de peracoromines dels primers historiadors socials de Catalunya, que vivia a Sarrià, també ens diu coses sobre el seu punt de mira, que és el pare del socialista Joan Rabentós, i que el fill el recorda mirant els fets del 37, els fets de maig, pujant al teu lat de casa seva mirant, veient les fumaroles pujant des de la ciutat, sentint els espatecs i els tretes, una típica revolta a Barcelona, i allò baixa tancant la porta. Doncs és una imatge que per a mi és molt present, perquè és que la típica revolta a Barcelona, perdoneu, però es repeteix com l'any, a través de la història. I diguem-ne, et presenta un locus del poder alternatiu amb una societat que, què vol dir una societat que no és particularment disciplinada, ni vol zero. I que, en la qual les formes constitucionals, ordenancistes, me les passo per el forro. I aleshores, diguem-ne, el locus del poder, aquesta societat està aquí, algunes altres parts d'Espanya també, però no el conjunt, que és Espanya com a poder i com ha estat. I, per tant, aquí hi ha una dinàmica permanent de, com ho diria, cada vegada que a Catalunya hi ha febre, a Espanya hi ha crisi, entendent que la definició del diccionari de la paraula crisi és una baixada o pujada aguda d'una febre. És a dir, Espanya em malalteix sempre que hi ha forta febre a Madrid. Vol dir que el procés català és una crisi espanyola, i la política espanyola està paralitzada des de fa 3 anys llargs. I, per tant, diguem-ne, per això dic que m'interessa molt i crec que els historiadors catalans, com a historiadors, i respectiu del que pensen com a ciutadans, com si allò, un dels editors del llibre, venint, no diré quin, dels dos, venint cap a una reunió amb mi, em va dir, estic atrapat, estic atrapat a una manifestació a la meridiana, penso que aparcaré el cotxe i m'apuntaré a la sentada. Diguem-ne, que és un plantejament ben arrolat, no és un plantejament lleuger. I potser caldria discutir això. Primer un, després l'altre. O, si voleu, al revés. Bueno, jo és que volia... m'explico. Lo de la realitat administrativa, jo ara faré com pa cumbral i vindré a parlar dels meus llibres. Tu has vingut a parlar del llibre. No, però m'explico. Quan heu comentat si la realitat administrativa és, no és, a veure, és una realitat administrativa, des del 1907, si ens posem allò estrictes, fins al 1939. Per què? Perquè una de les coses és, de fet, amb el que m'he dedicat jo i que ho demostra que és realitat administrativa i que la realitat administrativa és política i que això és jo, fins i tot, si algú em llegís, diria, hem matat el tema. A veure, la gran capacitat. Bueno, la gran capacitat no. El que està anunciant la mancomunitat i que jo crec que la Generalitat començarà a fer el principi de la Generalitat i que la guerra civil serà una passada és la creació de llocs de funcionaris. Tal qual, és que, a més a més, fins i tot quan comentaves... ¿Què fan els 36 surten al carrer? Surten al carrer per redefinir, fins i tot, com es repartiran els llocs, és a dir, de treball a la Generalitat, és a dir, les conselleries... Les situacions que crea el Comitè de Milícies Antifascistes... Sí, el Comitè de Milícies Antifascistes es nodreix de funcionaris de la Generalitat, és a dir, els escrivants que redacten les actes, són funcionaris que allò... És que, de fet, una altra realitat, el Comitè de Milícies Antifascistes és una entitat de la Generalitat, és a dir, hi ha el decret, no és un... Aquí tenim la gràcia a Catalunya de crear institucions que de cop i volta li donem el nom de supergobierno. Pel Comitè de Milícies Antifascistes és una entitat administrativa, no?, que és mateixos. Diguem-ne, influent sobre la representativitat que ha de ser, però és, diguem-ne, el part de la Generalitat. I de l'octubre del 36, fins que desapareix la Generalitat, el que està fent la Generalitat és... No, desapareix el Comitè. És de la Generalitat. Bueno, he saltat ja a l'administració general, per vull dir que l'administració general de la Generalitat el que fa és nominar funcionaris de totes les conselleries sobre tot d'educació, una barbaritat, vull dir que, per tant, el debat aquest de que la comunitat és una realitat administrativa i generalitat és una realitat política, és una falàcia, és sempre una realitat administrativa, perquè, i de fet, per exemple, el mateix procés, quin és una de les bases socials més importants del procés, el funcionariat. Si no existís tot aquest funcionariat que de l'època apujolista el qual s'inspirava, diguem-ne, en la mancomunitat pratiana, evidentment, per no haver de recordar el nom de Macien i res per l'estil, però és aquest el tema, és a dir, crear llocs de treball per crear una clientela. El tema del nom de la Generalitat, una cosa sorprenent en el llibre que vaig fer sobre els indicats dels funcionaris, no el de l'estatisme, la primera associació, que és del 1930, es diu Cultura i Esport Generalitat de Catalunya. 1930, dius, home, en principi, la Generalitat, estem dient que no existia, però tu mateix has comentat, jo, que el 1919, el 1819, estan parlant de la Generalitat. És un concepte que s'està mantenint en el temps i que és realitat administrativa, de la qual funcionaris de la Diputació de Barcelona s'organitzen a Cultura i Esport Generalitat de Catalunya i després ho converteixen al 33, li canvien el nom, Presuació de Funcionaris de la Generalitat de Catalunya. Per tant, diguem-ne que tot el debat, a teòric, la historiografia catalana ha de fer sobre el tema de ser realitat política o realitat administrativa, diguem-ne que si vas a les fons i te les mires com te les has de mirar, arribes a la conclusió de que quan tu fas realitat administrativa estàs fent realitat política perquè intentes donar-li una dimensió política que tu t'interessa sobre aquell fet i si no, allò, les repúbliques virtuals o les administracions virtuals que en l'actualitat s'intenten muntar, que en el fons és... administracions paraleles, perquè era una altra cosa així de l'actual procés. Per exemple, en senyament hi havia un projecte del Bargayó en company, que era, si s'arribava a la República Catalana, fulminar-se tots els funcionaris d'educació, existents en l'actualitat, per generar una contrapartida d'un funcionari alternatiu. Això va ser fins i tot en el context en què el Bargayó va dir que tots els funcionaris d'ensenyament són uns penques, uns vagos, no van a classe, no volen les noves pedagogies, etcètera, etcètera, pedagogies que ja puc dir aquí en directe, que són un desastre. Però bueno, que estaven redefinint, estaven redefinint l'espai d'accés a la funció pública. Posarem els fidels, no, que a més a més tregaran amb les noves pedagogies, però aquesta és molt bona, no els farem funcionaris, no els farem funcionaris, els farem laborals, i així podrem fer amb ells el que vulguem. Jo ho he trobat impressionant. Vull dir que en aquest sentit tot el tema del funcionariat és una manera, no és una manera, és la manera de crear cliente a la política i marco una mica l'estil. D'altra banda, per què sempre estem amb això de realitat administrativa a la realitat política? Perquè el catalanisme en certa mesura ha dit no, nosaltres no fem estat, fem una realitat superior, que està per sobre de l'estat. Perquè l'estat, com era Espanya, era feo, no, enclenque i pervertido. En canvi, nosaltres no podem fer estat. Per què quedaria ell? Resultat que estem fent estat. Però descaradament... No pots fer cap altra cosa. Però aquí també entrem, diguem-ne, amb la perversió de dir si, però tu dirà, però les interpretacions posteriors que es fan de tot aquest muntatge no es parla d'estat. Sí, sí, és a dir, a veure. A veure, no és que no es parli de estructura d'estat, és a dir, quan es parla d'al món català es parla de la societat civil catalana, ho ocupa tot. I aleshores el tema és que, com al funcionari i l'estat, és feo per naturaleza, no? El que hi ha és tot un joc de paraules per al qual diuen, bueno, és estat però no és estat. Molts llibres de memòries. Jo vull ser funcionari, intel·lectuals dels més coneguts, jo vull ser funcionari per a les llibres, tal qual ho diuen així. De tal manera que, aparentment, no, estan menys tenint la funció pública, però tu els agafes a tots i acaben, d'alguna manera, un altre, reclamant un joc a la funció pública. Els mateixos anarquistes, tot el debat de la revolució en savorocratitzado, és allò la ansietat que tenen per convertir-se en funcionaris i els fets de maig del 37 volen controlar una part d'aquesta administració en front d'aquells que controlen l'administració a grosso modo, que és el que s'han apalancat a les conselleries que han repartit a empleos, etcètera. A veure, la conselleria d'educació està a mans dels anarquistes i converteixen les escoles racionalistes en una mena d'escoles... les converteixen a escoles concertades de la Generalitat, literalment. En el fons, el pujolisme no fa una altra cosa que copia el model dels anarcos. No, no, és que és així. És el seno. Sí, és el seno. És la creació de l'escola concertada, tal qual. I no hi ha més. Els anarquistes han creat un sistema educatiu radicalment autònom, no vinculat al sistema públic estatal ni al sistema catalanista surgit de societat civil a partir de principis de segle i el que fan els anarcos es creen com una tercera opció que no requereix les mateixes exigències de preparació i que es pot centrar en ateneus hibertaris varis. I l'oportunitat, una vegada que la dinàmica és, i l'acord de Vat de Santillà i Tarradellas el 36, sota la cobertura del paraigües de la Generalitat, és institucions concertades i fusió institucional. I tenen els mateixos problemes que l'actualitat perquè resulta que el que està enviat concertada és que estan a les exescoles racionalistes cobrant menys que els profes que estan a la Generalitat com a funcionaris. I aquí hi ha moltes coses que hem de ser egalitaris. Aquí hi ha moltes coses el que estàs plantejant que van a més a més ocultes perquè el joc del despegament funcional començat per la mancumunitat és continuat pels militaristes que són els primers que et meten dones. I per tant, les mecanògrafes que entren a les institucions públics catalanes els anys 20 són les primeres. Per tant, hi ha un fort debat, 31, 32, 33, molts dels que estan en l'àmbit d'estat català, volen dir nacionalista radicals, les secretàries no són les que haurien d'ésser, etc. Un joc molt complicat. Hi ha molts d'ells que no tenen ni els estudis per poder ser secretaris si volguessin ser secretaris. Aquesta és l'altra. A partir de l'any 32, es comença a inventar, que també ho fa la Generalitat Actual, els famosos cursecs d'adaptació professional pels quals tu fas un mes de classes a no ser on i estàs habilitat amb titulació extragratis per convertir-te en funcionari que el te la lligue diuen. Però això és un caix en déu. Resultat que nosaltres havíem muntat l'Escola de l'Administració Local de Catalunya, que és que tenia fins i tot consideració, diguem-ne, universitària, per passar a una circumstància en la qual hem de fer una funció pública tan àmplia per donar tants serveis i, sobretot, repartir favors que resulta que els requisits per entrar a aquesta funció pública són absolutament menys cinguts. És a dir, que en el fons, els anys 30 també apuntaven una cosa que s'ha reproduït ara, que ha accedit a la funció pública i els propis estudis s'acaben rebaixant per les necessitats, diguem-ne, de promoció professional d'amplis sectors de Catalunya, per exemple. Sí, perquè ha estat esperant molt pacientment. No, sisplau. No, no, li toca, li toca amb ell. Com això? Has dit que nosaltres sempre ho desolem tot el carrer. És una constituïda normal, eh? Tot ho acabem el carrer, però és que es pot acabar d'una altra manera. Nosaltres no tenim ganes de fer bollangues, dir-hi, què passa aquí que cremen tot i tot aquestes coses? És que quan es vol fer una cosa ja l'hem feta. Aquí s'ha votat i qui va actuar va ser l'estat que sempre actua amb força i el militarisme que el va aguantant. O sigui, aquí no... Ara no podem parlar de militarisme, perquè un dels grans encerts del govern de Felipe González va ser suprimir els governs o reduir els poderes dels guants militars. I fins a la guerra civil, tot allò que es diu, potser no era ètic l'eixecament contra la República, però l'agalo era, perquè la llei institucional espanyola donava als governs militars el dret a proclamar els 3 estats d'excepció culminant en estat de guerra i amb l'estat de guerra suprimien garanties constitucionals i suprimien els governs civils. És com es fan tots els cops d'estat del segredinó, província per província i tal com es fa el juliol del 36. No podem parlar de militarisme avui. Podem parlar de la policia. Podem parlar de la transformació de la capacitat de pressió de l'estat a policia i a judicatura. Però no podem parlar de militarisme, perquè simplement no va per aquí. A l'1 d'octubre votar no és senzillament votar. Votar és votar segons unes regles. Aleshores es fa una revolució al Parlament de Catalunya que és absurd es plantejar que és un cop d'estat, però es fa una revolució. És de clara que la legislació vigent ja no és vigent i que hi ha una altra legislació que entra en efecte. Aquesta legislació permet fer una votació i això és una revolució en un Parlament. Aleshores es fa una votació, però no són els catalans. Són dos milions de catalans. Altres sectors catalans que copien les formes nacionalistes i els hi donen la volta. L'espanyolisme s'ha sortit té molt d'imitació catalanera amb bandera castellana, amb bandera espanyola, amb roja igualda, o una altra part de la població que simplement no saben a contestar i no li importa, que passa olímpicament de tot. Com fa cent anys en el moment de la mancomunitat és un mercat buit polític a Catalunya amb una rivalitat sobre qui pren el control d'això i qui, prenent el control, que és el que David Martínez Fior està plantejant, és un funció de l'accés a la funció pública i la intervenció de la funció pública en el mercat laboral. Aquest és un debat centenari i que té a veure amb els problemes del segle XIX, excepte que els problemes del segle XIX eren molt més primitius, perquè moltes de les institucions que sorgeixen a principis del segle XX senzillament no existien de cap manera. Una dels elements que es converteixen discurs legitimador del catalanisme és que el catalanisme ofereix el servei públics de l'estat no fan. És a dir, es crea, que és el 1901, el Ministeri d'Instructió Pública, però no es dota de presupost la construcció d'escoles fins a 1922, amb la qual allò s'ha establert el dret a l'educació, però no s'ha creat la dinàmica per a edificar escoles i posar mestres ensenyant la canalla. Aleshores, la gran justificació del catalanisme és nosaltres de la reforma pedagògica catalana. Dit en lenguatge catalanista, és que els catalanistes assumeixen aquesta tasca i la fan ells. La frase de... Catalunya en funció d'estat. El catalanisme em farà. Però el debat no està resolt. Continua. Ja aquí estem. A l'obra de la Generalitat, a la Comunitat, es va dedicar precisament a l'apariment d'ensenyament i el segon d'ensenyament, les escoles que tenim. Va ser autònoma fins a la República. El segon d'ensenyament i el primer d'ensenyament va promoure el tipus particular. Això és una dinàmica que no és només catalana, perquè és una dinàmica republicana. La dictadura de Primo Rivera assumeix la construcció de escoles i serveis educatius, però fa un ritme d'acord. Com dir-ho? Hi ha altres prioritats. Segurà que cada capital de provincia té un banc d'Espanya, una delegació d'Isenda, etcètera. Hi ha tot una gama de serveis d'obres públics i educació s'inclou dins d'això, però no en primera filera. Hi ha d'haver una institució d'escolarització. Aquesta inversió en escolarització té l'efecte de crear tota una promoció de mestres d'escola. Mestres d'escola diplomats. És un dels temes que confronta amb sectors de la societat que estan pressionant el govern republicà, perquè em vagin més enllà, que és la Escola Pública. Això és un problema general d'Espanya. La generalitat en tindrà una dinàmica marcada i contundent en aquest terreny. I tindrà unes característiques accentuades pròpies. És un problema general. És un problema general. És un problema general. Ens remeten en debats els que el dia abans. És a quin punt aquestes reformes es fan el paràmetre de la institució libre d'ensenyada. Treure els nens de l'escola, és un problema general. És un problema general. Aquest tipus d'enfoc ha l'enfoc de memorització. I l'idea d'escola mixta que posa els catòlegs absolutament a parir, i l'idea d'ensenyament laic és una tradició llibertària i obrerista. Per tant, el joc és molt complicat. No és un, dos, tres, quatre, ni és bons i dolents. És molt més complicat. Jo, insisteixo, estic la meva tasca, és distoridor. És que entenem la complexitat. Perquè si no entenem la complexitat, ens fa la nostra temptació és a suposar i tot és gris. Amb uns extrems blancs i negres. A partir d'aquí, allò que decideixen les majories. S'ha fet tard? Hi ha alguna pregunta més? Això em sembla que és el nom d'un programa. A veure, com a mínim el que la discussió ha demostrat de manera contundent, i que aquestes coses s'interessen. Sí, m'he quedat amb ganes de preguntar, però si pregunto acabarem a les 9 de la nit i us vull recordar que demà a les 9 del matí hi ha una jornada molt interessant. Que no parla de l'home en comunitat, parla de moros, però en tot cas... Parlarà de marroquís, malvat. Aquesta és un mot... Espatarrant. Com és molt difícil el parlar? Cometa? Però s'ha de fer el gest. Si ho sembla bé, ho deixem aquí. Moltes gràcies a tots per venir. I moltes gràcies a tots per intervenir. La vostra intervenció ha fet la sessió realment profitosa. Per tant, fins una altra. Moltes gràcies.