 I dag skal det hende om dollkhaler. Dollkhaler er nogle leddyre, som for os danskere er ret med hverdige. Men for amerikanerne, som har levet vokset op på Østkøsten i USA, der er de her dyr lige så ermindelig som strandkrepper. Dollkhaler er nogle dyr, som har været på jorden i næsten 500 millioner år. Og paradoxelt nok er de i dag i kraftigt tilbagegang alle de steder, de lever. Dollkhaler har en usikker fremtid. I dag vil jeg så komme ind på de interaktioner, der har været mellem dollkhaler og mennesker, og hvordan masserudrydelse gennem geologiske perioder og naturlige klimaindringer har påvirket den måde, dollkhaler lever på i dag. På billet her ser man 6 dage gamle dollkhaler inde i ægne. Her ser vi den for siden af, den har nogle små ben, og så har den her ægmenbarne omkring. Her ser man dyret ind på bussiden, og også med ben igen. Her ser vi den for ryksiden, og der kan man se, at dollkhaler er delt op i to kroppestil, en forekrop og en bagkrop. Den her dollkhal her er faktisk et tomt huskifte af en dollkhaler. Den har jeg fundet i forbindelse med undersøgelse af dollkhaler på USA's Østkøst. Sådan en dollkhaler, den vokser, så foregår det altså ved, at den kaster sin yderrustning af, som det her skål udgør, og danner en ny. Her kan vi så genfinde den to-delte kroppe med en forekrop og en bagkrop. Så har dollkhalen to par store sammensatte øjne, der sidder her på siden. Et her og et her. Og hender man den om at kigge ind på bussiden, så kan man se de her lemmer, som har klogsakse for enden. En dollkhaler lever i havet og kravler henover havbunden, graver sig lidt ned imod og leder efter en muslinger, som den samler op med de her klogsakse. Så stopper den dem ind her i munden, og så tykker den sin føde med hofterne. Hvis vi tager bagkropen, så har den også lemmer. Men her er lemmerne udformet, som det man kalder boggæller, hvor der sidder papirs tynde gællefilamenter, som ligner bladene i en bog. Og i hver eneste af de her papirs tynde gæller, der flyder der blot blod, som dollkhalen bringer ild ud til sine organer fra. Så har den her dollkagtige vedhæng, som har givet dollkhalerne navn. De her dyr tilhører en gruppe af dyr, der hedder leddyr. Leddyr er en af de 35 dyre rækker, som findes i dyrriden. Dinærmeste slægtning er faktisk landjordens æderkopper, skorpejoner og midder. Så når vi laver undersøgelse af dollkhaler, så kan vi faktisk lære meget om æderkopperne og alle spindlernes evolution. Så det er altså skorpejoner og middersevolution, vi også kan lære noget af. Og ser man på æderkopperne, så kan man faktisk indfinde nogle af de ting, jeg lige har beskrevet for dollkhalen. Man kan se forekroppen med samme antallet limmer, men her har vi altså nogle anderledes bæng, der er tilpasset til, at man kan kravle rundt i et æderkoppsbind. Så har den en stor bagkrop her, og her ser man faktisk tilsvarende onedradsorganer, men her er det blevet tilbåde lunger, fordi de er tilpasset et liv på landjorden. I dag, der findes der fire arter af dollkhaler. Vi har en art langs USA's Østkøst herovre, fra Main og ned til Mexico. Den amerikanske dollkhale, den hedder Palatine Limulus Polyphemus, opkaldt efter køkkloppen. Og det hentider til, at dollkhaler, de har også øjne, der sidder her i panden, som køkkloppeøjne. De har faktisk ti øjne i alt. Og vores viden om, hvordan vores syn fungerer, det har man faktisk på studiet af dollkhaler. Så har vi tre arter i sudøstasien her. De har en udbredelse fra den Bengalske Bugt i Indien, og så over til Indonesian. Og det slutter lige her, hvor vandet begynder at blive dybt, fordi dollkhalerne er knyttet til rimelige lavvandet områder. Og nord og syd går de altså helt op fra Japan, og så ned til Indonesian igen. Og de tre dollkhaler i sudøstasien er den japaniske dollkhale, den indiske dollkhale og mangrove dollkhalen. Vi har undersøgt de her dollkhaler i alle de her områder. Og når vi så har læst i litteraturen om dollkhalernes udbredelse og taget ud til de her steder for at undersøge dem, så har vi rent faktisk ikke kunne finde dem. Så de fiskere, vi har f.eks. har talt med i Thailand og i Malaysia, har rettet om, at dollkhalerne kom op på land for at gyde for 10 og 20 år siden. Og når vi så skal ud og undersøge dem, så er de der simpelthen ikke længere. Hvis man ser på dollkhalernes udbredelse forhistorie, så kan man se, at de faktisk har fandt de fleste steder i verden. På det her kort kan man f.eks. se, at man har fundet gamle dollkhaler for sild op i Grønland. Man har fundet det i Nordmærka. Og så i Scandinavia, i England og i Sudtuskland. Og hele vejen omkring middelhavsregionen, og så også i Rusland og i Australien. Og deres forhistorieuske udbredelse og deres nuværende udbredelse afspejles i, at de kontingentelpladerne over tid har bevæget sig. Hvis man tager og laver et stamtræ over dollkhalerne i dag og ændrer over den viden, man har om for silderne, så kan man på stamtræet her se til højre for det, hvor mange arter har der været over tid. Og hernede har vi sluretiden, altså en periode som var for ca. 400-430 millioner år siden. Og så har vi devon og kultiden og perme og trihjers, jure, krit, terti og kvartertiden. Og afslutning af hver de her perioder har typisk været markeret ved, at der skete en eller anden drastisk begivenhed på jordkloden, der har medført en masse udbredelse. Og en af de største masse udbredelser, der f.eks. fandt sted, det var i afslutning af permsiden her, der døde langt største ting af de arter, der fandtes på jorden dengang. Og det afspejlige sig, at antallet arter at dollkhaler også gik tilbage. Så dollkhalerne havde faktisk deres storhedstid her i kultiden fra mellem 240 og 350 millioner år siden. Og herover ser man så de fossiler, der har levet på de pågældende tidspunkter. Så det her er en af de gamle fossiler for silur, altså fra ca. 400 millioner år siden. Og den ligner enige dollkhalerne i dag i forbløffende grad. Den har den samme forekrop, den har bagkroppen, men det som er kendtegnet for de gamle dollkhaler, det er, at bagkroppen er opdelt i segmenter. De er ikke blevet fusioneret, ligesom man kan se på de moderne dollkhaler. De moderne dollkhaler er en typ, der lever i dag, hvor vi har de fire arter heroppe. Der skal man faktisk helt så bage i jubretiden. Der kan man finde dollkhaler som fuldstændig ligner dollkhalerne i dag. Og der har vi altså 150 millioner år tilbage i tiden. Og hvis man ser ned til Sødtyskland i Solhofen, der har de en skiffer, altså en kalksten, som har bevaret de her dollkhaler så fint, som man kan se en masse detaljer på dem. Og her er der et representant af fossilerne for kultiden. Det er der, hvor man kender en masse fossiler fra. Men der har vi i gang med at kigge på de her fossiler, og så viser det sig, at meget af det, man har beskrevet som forskellige fossilerarter for kultiden, det nok er stadier indenfor samarbe, men hvor man simpelthen har larvestadier i forskellige udviklingsgrad. Så det vil være udredet her. Så det kan være, at det her antallet fossiler for kultiden i virkeligheden er en misforståelse, men at det bare bygger over, at man har haft nogle særlige gode bevaringsforhold, der har bevaret en masse forskellige stater og samarbejde. Denne her kalksten fra Solhofen i Sødtyskland, den har, det er bl.a. der, hvor man har fundet arkeoptos, altså den her dinosaurark, de urefule. Og der kendt man også de her spor fra kalkstenen, som man kan se her. Men man kendt sporne før man kendt fossilet, så faktisk er de her spor blevet beskrevet som en lille dinosaur, og der har hoppet af stedet i det både sand. Så har man så først senere fundet fossil, fossilet for ende af den her spor, og så kunne man så se, at man havde taget fejl. Det her var spor efter en dolkkale, en dolkkale, som var kravlet op på land. Det grunde til at dolkkalderne skal op på land, det er fordi de gør det som skilpederne. Så når dolkkalerne de formerer sig, så har vi foregået det på den måde, at der er en hun, og så han den har modificeret sit første par ben med klosakse, de er meget muskuløse, så den griber fat i bagskjoldet på hunden. Og så kravle de op på stranden sammen. Men her har jeg været over at kigge på dem i DellaWare-bugten, og der er det sådan en hun, der har mange hender, der konkurrerer dem sammen hun. Så det her er faktisk en hun, der ligger hernede i sandet, og sådan en masse hender, der ligger udenom, og prøver at konkurrere om og befrukte de her ek. Det er utrolig at opleve det her. Man går i DellaWare-bugten på en øde strand, og så kan man simpelthen instille sit ur, og så kan man sige, at om 5 minutter så kommer dolkkalerne på land. Og det er fordi de har koordineret den her gydeaktivitet med det, at der er særligt højvandet, som kommer med springflod. Så det er simpelthen månen, der bestemmer, hvornår dolkkalerne kommer op og gyde. Og sådan en hun, den ligger 80.000 æg, og det er æg man kan se med det blotte øje. Det er et enormt energi-outputsen, hun kommer af med i løbet af en æg-lægningsbegivenhed. Og så passer det sådan med de her æg, der bliver lagt ned i det våde sand, at de udvikler sig der, og så passer udviklingstiden med, at larvene kommer ud af ægene, når det næste, store højvandet kommer. Når man nu kan forudse, hvornår dolkkalerne kommer på land, så kan man udnytte det, og det har mennesket gjort. Så når nye byggerne kommer til USA, der lærer de faktisk de indfødte indianerne, at hvis man to de her dolkkaler, de døde dolkkaler, og plåret dem ned i sin maj, så fik man et meget større udbyte. Og det fik man sat effektivt i systemet i Dellerhvermrådet. Det her er et billede fra 1920'erne, og der var nogle driftige folk, som gik ud, når dolkkalerne kom op på land, for at giv dem ind og stablet dem op. Så der i foråret sommeren, der samlet de dolkkalerne ind, og så lå de på stranden og tørret, og der har været en utrolig rådendstank her. Der har ligget tusind af dolkkaler og rådnet i et halvt år. Og så har man, når de var tørre, pulveriseret dem og helde dem på sikke, og solgte dem som gødning. Og faktisk de her folk, de fik udviklet noget landbrug fra nogle jord, hvor der var meget ufolkbar, og så fik de nogle fantastiske færskenpantager ud af det her. Så dolkkalerne oplevede jo en enormt drastisk nedgang i bestanden, da den her gødningbrug var praktisk, og det var faktisk noget, man gjorde helt frem til 1950'erne i Delaware områden. Så i så sker der jo det, at man opfinder kunskødning, og det er som med til at redde dolkkalerne. Og en anden ting er, det bliver populært at have sommerhuset med havet, og jeg ved ikke, om I kan forestille jer, hvordan man vil have det som sommerhusare i sådan en område, hvor der ligger en masse rådende dyr. Det var i hvert fald en praktisk, der blev stoppet, så dolkkalerne, de fik en lille smule fred. Men siden hen der i starten af 1950'erne, så blev det meget populært at spise ål og kongsnejle blandt andet til sushi. Og derfra man ud af, at dolkkalerne specielt de store voksne hun, som har æg, de tiltrækker altså netop ål og kongsnejle, så man har i dag et meget intensivt fiskeri på dolkkalerne, hvor man bruger dem som madring. Og det har været rimelig uregulerede det her frem til cirka 2000'. Så dolkkalerne oplever altså et massiv udnøttelse og store bestandsnede gang den dag i dag. Det kan man faktisk simpelthen se, hvis man laver en graf over hvor mange dolkkaler, der er blevet landet siden 1950' og så frem til 2010'. Og her, hvor fiskeriet starter i 1970'erne, så er det altså fuldstændig ureguleret. Her har man altså helt oppe at lande 3.000 tonst dolkkaler fra U.S. Østkøst og mest Dellebergbugten. Og når det går ned igen her, her er det altså at myndigheden opdager den grule gal. Vi bliver nødt til at gøre noget for at begrænse hvor meget man fanger de og dolkkaler, og så går man ind og lægger restriktioner på fiskeriet. Så der er simpelthen i dag kvoter og meget, meget nøgregulering af det her. Og en af de ting myndigheden i USA også gjorde, det er, at i nogle steder er der simpelthen en lovkivning, og så går det ud på, at når man bruger en dolkkal som madring, så skal man dele den op i fire stykker, og så lægger man dolkkalerne ind i en madringspose, sådan at man kan genbruge den som madring, når man hiver sin fangstredskab oppe af vandet, og på den måde får man en bedre udnyttelse af dolkkalerne som madring. Der er også andre organismer, der har udnyttet det, at man kan forudsige, hvornår dolkkalerne kommer op på landen. Der er en masse trækfule, som har koordineret deres trækrutter efter det tidspunkt, der er dolkkalerne givet på. Og her har jeg bare taget et enkelt eksempel med. Det drejer sig om den islandske rydle, det er også en ful, vi har herhjemme, men den, der er på det amerikanske kontinent, den har altså nogle trækrutter, hvor den tilbagelægger forbløftende afstande. En islandsk rydle, den har sit vinterophold nede i Sydamerika, nede i omkring Ilandet og i Brasilien. Når det så, når det når hen til forår og sommer, så tilbagelægger den altså et stræk, hvor den flyver nonstop 8.000 kilometer fra Sydamerika til Nordamerika, hvor den rammer køsten lige på det tidspunkt, hvor dolkkalerne gynner. Og den her enorme strækning tilbagelægger 8.000 kilometer, den tager så meget på energiresurserne. Så de her dolkkalerne ikke er fyldt med blomme og næring, så kan han tanke trækfolen op på ganske kort tid, så den får energi til at tilbagelægge den sidste del, og trække det op til de arktiske egne i Canada, hvor den så yngler og så flyver den så tilbage, når det bliver koldt og vinter til Sydamerika. En anden ting, som har troet dolkkalerne, det er, at når mennesket har bygget bygninger og veje ude tæt ved vandet, så har man noget kødsikring, og dolkkalerne kommer op til stranden og får at gydde på samvist, som de altid har gjort. Og så bliver de jo fanget her mellem stenene, hvor de ligger og dør langsomt. Se, der er en meget vigtig del af dolkkaler, som knyter sig til en medicinsk anvendelse. Det er, at man har fandt ud af, at dolkkale blod er blot. Når man tager en blodprøve fra en dolkkale, så indeholder det hemosyrenin, som virker på samme måde som vores hemoglobin, men det er blod, fordi det indeholder kovre, hvor vores hjern. Men ind i det her blod er der også nogle blodceller, som er møbelagtige, og de indeholder et stof, som reagerer ved kontakt med bakteriet. Og den eneskab kan man altså udnøgde i dag. Og det betyder, for eksempel, at en sukkersygpatient, der skal sprøjte som insulin, der har den insulin plået testet med dolkkale blod. Så der er altså medicinale virksomheder i USA, som udvinder blod for dolkkaler, og så udvinder de cellerne og laver et pulver. Og så bruger man det pulver til at teste medicin og medicinske udstyr for, om det er fri for bakterie og rening. Vi har lavet nogle undersøgelse af dolkkaler. Vi har blandt andet overrasket nok fundet ud af, at en af de fire arter, jeg startede med at sige, der lever i dag, rent faktisk kan vise at være to forskellige arter. Vi har taget blodprøve på samme måde, som jeg viste før, og så har vi taget DNA ud af blod, og så har vi fundet, at her, hvor vi har Thailand, og vi har Malaysia, der er i endamaner her på vidssiden, der har vi en genetisk variant, mens vi i det sydkinesiske hav har en anden genetisk variant. Det betyder selvfølgelig, at når vi skal rådgive møndighederne om at bevare de her dyr for efter tiden, så er det vigtigere at opdage så stor forskel her, fordi man her er nødt til at have en bevaringsplan for den ene side og for den anden side for at bevare den genetiske diversitet og styrne. Når doldkallerne har den her udbredelse, så knytter det sig til, at de lever på lavt vand på kontinentalsoklerne. Nu ser vi på det samme område med Thailand og Malaysia her, og det her lysområde afspejler, at det er lavvandet. Vi har det, man kalder sundtalsoklen, en stor kontinentalsokkel, og den har gennem tiderne jo, der har noget, meget af de her område har været land, og det kan man se på det næste slide her, hvor man viser havnivået, hvor det er 40 meter lavere, og hvis vi så tager en periode på de sidste 17.000 år, så viser det sig, at omkring halvdingende tiden, der har det, der er vand i dag, været land, og det vil sige, at Malaysia har været forbundet til Indonesian og Borneo, og at doldkallerne, der levede på den her side, og på den her side har været adskilt. Så vi kan altså, ved at se på gamle havnivå, forstå, hvorfor vi har så forskellige genetiske bestanden på de to sidder af Thailand. Vi har også undersøgt doldkallerne i USA, på den amerikanske Østkøst, der har vi på det samme måde taget DNA ud af blodet, og vi har faktisk undersøgt dem i hele deres udbredelser, som er heroppe fra nord i Maine, hele vejen ned langs Østkøsten, ned til Florida, og også i Mexiko. Og på figuren her, der har vi lavet en grafisk illustration af, hvor forskellige genetisk er doldkallerne. Så her nede i Mexiko er de meget ensartet, og det er de også heroppe nord i Maine, men her i midterområdet har man altså den store genetiske diversitet, og man har også de store bestanden af doldkaller, og det er lige præcis her, at man fisker dem til madring. Så det er altså også i det område, hvor det kunne være mest interessant at lave et område, hvor man kunne beskytte dem og bevare dem for efter tiden. Og når vi ser på det her område, så er der også en anden interessant ting at tænke på, er at under sidste isstid for 15.000 år siden, der bræder issen så langt ned i Nordmærke, at den faktisk gjorde det område, der i dag er det vigtigste for doldkallerne, fuldstændig ubeboligt for doldkallerne. Så vil jeg til sidst her slutte af med det, hvor jeg startede, nemlig med en doldkalle, som er 6 dage gammel, der ligger ind i ægget, og den ligger altså bevæger sig her, man kan se benen og øjnene, og så samling det med en doldkalle, som er kønnsmoden at komme op på land for at gyde, og her er der et barn på Østkøsten USA, der holder sådan en amerikansk doldkalle i halen der, men det tager altså 10 år for den lille doldkallerbige så gammel, at den selv kan bidrage til næste generation, og det er jo en rigtig vigtig ting, i de her tanker om at bevare doldkallerne for efter tiden.