 Aquest és un enregistrament de Domini Públic per al LibriVox.org Tot l'endemà vaig buscar-lo, a l'Ivo, amb l'intent de veure'ns les cares I no trobant-lo a les llocs que li eren familiars, a l'Imas vaig arribar-me fins a les tàpies de sa casa On per un mosso vaig saber que sols hi havia estat el dilluns a primera hora per tint poc després l'objecte, digués, de preparar una entrada Quines eren les meves intencions al buscar-li el cos? No podia jo mateix precisar-ho Doncs si bé l'objecte ostensible era saltar el compte pendent no puc desconeixer que el repòs havia fet renaixen al fons de la meva ànima així com un desig vergonyant sinó de conciliació, per almenys de transacció o de treva sempre amb la vista fit en el tranquil desenrotllo de meus plans Era senzillament un principi de lluita entre l'amor propi ofès, que cercava reparació i l'egoisme burgesot de la carn, covejosa de benestar única filosofia positiva que n'havia arrancat de les experiències i desenganys de ma joventut xorca, pel bé i pel mal És per això que encara me falagava la llunyana possibilitat de que els rebeurens saltés amb algun estirabot dels que en trobava precedents en la història de monge ni llunàtic per exemple, dient-me Sempre tens d'ésse animal i criatura que no vas compendre que estàvem de negoci i que la teva presència a la del teu company ens desturbava ves el dimoni així emplacabat Fins un tal deute guard conceptuava jo que podia donar-me decentment peu per entrar en explicacions i establir una mena d'estat ocu amb el capesés amb un amor pròpia rebregat Això sí, el solit mon ideal i ben segur que ja no podria perjudicar-me més llavors caldria rompre definitivament amb tant mal home allunyant-lo i inutilitzant-lo en cafós de la tant-lo a la justícia Romiant amb tan miserables predisposicions m'avan passar les hores que mancaven per la cita de l'Alzina Bay altra part del problema que em tenien quimarat i de la que res de bon on esperava En tot, abans del migdia del Limecres ja estava acletat dins d'un bosc detall a un tirat de fona del Molí des d'on dominava la caseta de poca tossa, però vistosa i alegroia, penjada en el pendís Casi a nivell d'huibé i a la bassa, tota unbrejada de salses i pomeres d'on l'aigua saltant per sobre el rodet feia moure la primitiva i senzilla maquinària i s'escolava tot escumosa per un cluell que la tornava al torrent Després de jugar-ne ja entre motes de sàl·lics i crostons de pedra blava al costat dret veia la placeta unbrejada de teix i a sota una feixa llarga i estreta plantada de fruites i de verdures arrenclarades però damunt de la casa, càssia ran de taulada i havia l'era, batuda pel sol i després alguns quintals i més amunt bosc i més bosc fins a sota l'espedat Bosc jove que es veia creixa a mida que tirava a fund de l'àdamunt fins a tornar-se bosc, feresta, callal, al dinar vell Des de Montaguait subxava atentament totes les remors del Molí, les que arribaven distintament a mesureies A la cura li vaig veure l'aviat feinaja irosa, de primer, cosint a l'ombra dels teix i després a conduint al bestiar A l'hora de dinar desaparegué per llargíssima estona i el reapareixa, a l'hora de dues, va semblar-me que s'havia polit una miqueta, si bé no feia pas posat d'anar a collir glants Semlava estar aneguitosa, anant-hi venint, sense objecte parent Més tard, aparegué a l'era amb un cistell al braç Ara hi va, vaig dir-me, al veure que mirava dret al punt de cita Més de seguida reboté el cistell, s'han tornat dins i el reaparegué per la porta inferior Tornant a sentar-se prop de la taula de pedra amb una peça de roba al dits Se'n desdiu, vaig esclamar interiorment, i sense saber què fer, continuava clavat en un lloc contemplant la figura d'amestimada, curvada, damunt la feina, meditant, talvolta, sobre la mala partida que em jugava Per fin disposava a partir cap a l'alzinar, amb la idea de poder un dia justificar que l'havia esperada quan se senti la veu del Moliner cridant des del fons de la casa I d'ok que escura-li, que no vas a per les aglans, mira que es fa tard No que la noia va contestant o vaig entendre-ho, més comprengui que s'excusava Som pare insistir, que hi vagi la rossic si tu no pots, o si no, demà ens trobarem sense No, la rossic no, calter feina té, ja hi aniré jo si tant ho voleu, feu ella, vivament I entrant de nou a la casa, reaparegué per la porta de dalt, reculli el cistell que abans havia llançat i em prengui el caminot que tot vorajant al reg, conduia el clot amunt Vaig seguir-la dui fins que els arbres del bosc me l'aprengueren admirat de la gràcia del seu andar Allavors, sortint amb precaució de la White, vaig prendre també torrent amunt cap al mateix indret Però avent, mal calcular les distàncies, vaig trigar molt més de lo que havia cregut a arribar a l'Alzinavei L'Isera, terruda i ofenosa, enclosa entre espadats, que, de ballant del peu de la singlera soleia, anaven dolcint-se fins al torrent passat al qual reprenia la pujada de més en més ràpida a mida que s'acostava l'espadat de l'altra banda Així, formant una sèrie de caires suaus que s'interposaven els de l'una banda amb els de l'altra traduint les undulacions del rierol, anava pla i amunt fins a Collterrer, on tenia la gorja sortida La part tobaga estava tapeïda de faig i a la soleia de robustes alzines que donaven les aglants més famoses de la comarca Els arbres centenaris s'acreuaven de branques, tapant la vista del cel, més per sota era el terres brossat i es caminava bé sobre un tou d'herba fina i, en l'esclotada, sobre una gran tofa de follaraca remolinada pel vent i, encara que el sol batia amb tota sa força a les singleres, regnava al bosc la misteriosa mitja llum verdosa, peculiar de la cel bombríbola Ja molt abans de passar al torrent sentia la veu fresca i joyosa de la coralí que cantava per divertir-se o espantar la basarda o talvolta perdonar, discretament, fer de presència i de l'indret on se trobava Callada sota i va passar-se amb més d'un quart d'hora caminant es m'ha perdut entre la buscúria Per fi vaig tornar-la a sentir força prop, més al llavors no cantava, sinó que semblava conversar amb vivesa cosa que no li era molt natural Amb què se les haurà, anava pensant, tot dirigint-me amb alguna precaució, per no fer-me massa visible a veure el lloc on la veu venia Al tumbar un petit rapeu vaig juir-la tan a prop que sols les branques baixes m'aprivaven la seva vista, sentint que el com dintre el pit com si un punyal m'afurades les entralles Alternava amb la d'ella una veu d'home i aquella veu era tan familiar que ni entre mil podria confondre-la Era la veu grasa i acompassada de l'Ivo, que anava buidant aquelles amoretes de son repartori que també li servien per fer bugejar les mosses fluixes de cervell En aquells moments la conversa semblava pujada tot, sentint-se confosament, inflexions de veu com de protesta, de resistència enjuvezada Intrigat i desesperat per la gelosia vaig atençar-m'hi més encara, i per entrar una clariana del bosc vaig veure la coralíes corres com una daina amb xiscles desbujarrada mentre calivo, que la seguia de prop anava cridant Em veu entre alegre i blaixanta, de creus que no t'atroparé, esquerpa por caïrola, vina-me si que t'explicaré quantes fan quinze Com juguen? vaig reflexionar amb dolorosa tristesa, jugui, jugui amb l'esperament coqueta malaïda que no trigaràs gaire sentir-ne a les urpes Lo que jo creia la millor veus a l'equí i que en té de raó aquest breto, de tractar-les totes per un igual La noia pararà per fi de corra i abocant-se a un cistell que havia deixat el peu d'una soca, n'estirar frisosament calcom i plantant-se gravosament m'adonar la cara, deixant-me esglaiat del seu aspecte Duia la còfia a la xamberga, anava tot escollada sense mucador pit, i sa cara encuadrada per l'enegri desfeta caballera, blanquejava com la d'un mort, dibuixant-se al centre de sonòbal com taques de tinta Sos ulls dilatats i fosfòrics i sa boca introverta per la fediga i l'angúnia Tot ella tenia un posat provocatiu, però digna, com una bastal salvatge, sorpresa per un fauna luxuriós Fos imposat per aquella visió que tenia calcom de sobrehumar o fos per l'eina que brandava vigorosament amb cedestra, el cas és que llibo, tot rollejant-la de prop li feia bores Llavors hi vaig veure clar, l'esperbè anava a fer presa, més l'ocella resistia com una llagora Fi del capítol Aquest és un enregistrament de Domini Públic per al LibriVox.org La punyalada, de Maria Baireda, llegida per Joan Pujolà, capítol 8 L'espectacle d'aquella pobra d'onzella, perduda al mig del bosc, defensant-se ferà estagament i sense més emparo que ses pròpies forces de les infames covejances d'un mal bat sense fren i llei, m'aproduia, en sems concobriment d'acord, una mena d'alegria bestial, com d'aquell que en les desgràcies ajenes i veu l'acabament de les pròpies angoixes Ja no em calia estar més a la White, per lo que sense més precaucions i a la descoberta vaig dirigir-me vers el Grupo Ella m'han vist a primer i seranant-se un poc a la cara llançar un critofagat Per aquests signes comprengue-li-bo que estava en evidència i per primera vegada de la vida el vegi un moment en congít i confós com no saben quin actitud prendre Fou sols uns moments, els que trigà la cura li escometrem amb veu alta, a la donar-se de que jo m'havia quedat parat Bon jour Albert, que vas de caseira? Cridam naturalitat més afectada que real L'Ivo no pugué dissimular un moviment de contrariatat al sentir el meu nom Però fou això justament el que semblava revenir-lo de son momentània entuntiment El dirigir-se-m'hi havia recobrat tota la sang freda, tot soncinisme i poca vergonya És el picolí, viva Déu, m'acatxo que vens bé, doncs ara mateix de tu parlàvem És a dir que també hi eres convidat a picar penís? Noi, com vos ho teniu calent? Veus? Me n'alegro d'haver arribat primer, perquè saps qui primer hi és? Primer omple I tampoc m'agrada de fer esperar ningú A Poma no siguis mussol, el que encara consento i la florida Sempre hi queda el redall que ve és prou gustós La cara blanca de la Coralí es devinqui roja com foc Va dirigir-me un esguard on s'hi llegir una protesta desesperada En sems que amb una veu ofegada pel plo comprimit me deia T'ho creguis pas, Albert, en aquesta bèstia, que és un embustero És dolent com malgrat, quan no pot d'altra manera, fareu-hi amb la llengua És un bribo que no té ni Déu ni el diable, però que quan se l'ensenya a les dents fa bora, saps? Me mostrava un pudai que doia la mà Te juro, per la verja del Coral, que ment! Per res necessitava del jurament que feia posant-se els pulsers creuats davant de la boca Sense el que havia vist no tenia prou per convencer-me amb l'aire de sinceritat que tot ella respirava I amb el posat de poca vergonya del miserable, que amb tots un cinisme no l'haurava col·locar-se l'altura de la seva situació Ja comprenia jo que els moments eren graves, que la topada es feia inevitable i havia de ser terrible per la valva de l'enemic I no obstant me sentia valent, com descarregat d'un terrible pes que fins allavors m'aclaparava El fantasma paurós que venia a follar els meus amors havia canviat d'especte Ja no me les havia d'heure amb l'amic infidel, de superiors atractius que insinuansen el cor d'ella M'enforegitava de manera prosaica i depressiva, sinó senzillament amb el lladre de camí ral Contra aquell, me sentia impotent, per deficiencia de mèdics o millor dit per natural enconjiment Contra aquest, et duc reconeguent-lo més fort, me sentia corajós per a mirar-m'hi, per a vent sol o a deixar la vida entre ses mans Però sobretot que era ella la que m'invocava, saludant-me com un auxiliar providencial, protestant-me de sa unsredesa amb mirades de congoixa i juraments que m'arribaven a l'ànima M'atençava, doncs, mut com un espectre, sense fer cas de les cíniques befes i provocacions d'aquella infama que semblava complaures en aixecar xerbots d'immundícia en torn de la pobra noia, com si es proposés per tal medi fer-me la despreciable com un menjar rebregat Prometot i ses paraules de menys preu no em perdia de vista i el tenir-me a poca distància canviada tàctica plantant-me de sobte cara, s'interposant entre els dos ruflant de ràbia Tà sí, cabra ruñosa, de turet o et xafo morros vaig de saber que hi venc a gratar el meu jazz i em tinc dret de barreges amb els meus aferts Era el moment precis en què amb més desfici s'escarreçava la noia en punt d'armar-me amb juraments i amb els dits en creu sobre la boca el seu horror per les brutalitats d'aquell objecte Notes que racis pas tan corali, vaig dir-li, amb més reposament de veu del que jo mateix m'acreia capits Abans que tu i més que tu el conec en aquest bretul i fins m'abragoñeixo d'haver sigut un temps amic seu si un càrrec t'hagués de fer, seria sols de que no me'n creguessis quan t'ho advertia Eren les darreres paraules que podíem dir-nos abans d'abrazonar-nos En bona veritat, el seu cinisme despreciatiu i la seva calma muda eren sinó que les cobertores de dues novolades prenyades de llams i trons que s'esperaven l'oportunitat d'esclatar d'un bot salvar la curta distància que en separava i aixecant la seva amenaça d'estrem a la llançada revés a la cara amb força capaça de tuir un veu però jo que ja el veia venir, vaig parar-li la meva i les dues toparen amb un txec ferèstec que retronyir per la buscúria com el d'un branca i patat pel vent quedaran l'una amb l'altra unides com en forta soldadura, a llavors començar una dansa estranya ell pugnava tirant per descentrar-me i jo no pogués resistir la força passiva de sa mola pesanta feia vibrar amb un cos lleuger inerbut mobilitzant la resistència a son entorn i comprometent a cada moment s'estabilitat fins a les hores no vaig recordar-me de que no portava eina de cap mena i vaig sentir una gran recansa comprenent que em faria bona falla ell sí que enduia, vaig compendre-ho de seguida per sona pressament de butxacajar amb l'esquerra i a meten a inutilitzar-li tal acció vaig agarrar-li aquesta, brandant-món cos amb tota la força que em donaven molts nervis excitats fins a rompre sa farmesa fent-lo caure de genolls si ve rastrant-me a ell amb el mateix moviment la lluit aprengui un caràcter més feresta que encara, desfets de mans però lligats d'abraços mutuament regidnavem de genolls arrossegons entre les verdisses que deixaven aplanades amb el reflect de nostres cosos bleixant i rufland de fadiga i ràbia per sobre munt de fujaraca calçant-se com pulseguera, a moments ens cobria, com si fins la natura l'éssere pugnés de veure dos serracionals lluitant igual que bèsties angelusides entre els brumosos records d'aquella brega farotge, tingueu-l d'una ombra que de tant en tant passava per mosuis com dibuixant cercles concentrics de nostre entorn era la pobra corali, que desfetes esgarrapades les trenes de son cap se debatia prop nostre, plorant, desesperada i invocant sempre sa patrona a la verge del coral Ivo, Albert, per Déu, deixeu-us, para, para, veniu que es maten Cridàvem veu de gregamella que retrunia per la fundalada sense despertar més ecos que els besardosos de la selva i penyalars dels cingles ni trobar més resposta que els escateinets dels picots i merles que s'escampaven pel veïnat I en tant nosaltres seguíem lluitant sense desdicc com llops barrejant-nos la sang i la suor dels nostres cosos un moment arribar a ella ferma amb les dents pres al coll produint-me un dolor tan intens que vaig estar a punt de venir amb vasca més un vestir el cop de genoll ben encertat en par sentit el fer-ho desmossar amb un dolorós gemec i un moviment de l'estitud que em donen alguna avantatge Llavors, la lluita, més que entre certs dotats de raó, semblava entre dos elements inconscients que s'ataquen en virtut d'una llei física Ara sobre, ara sota, anàvem rodolant tots dos pel pendís Fins a quedar mig suspesos sobre els ribast que llindàvem pel còrrec detinguts per un teny dels innac aplanant-se el pas dels nostres cosos, no acabava de sedir Jo el sentia sota els ronyons i sentia també sobre meu la terrible pressió de la faixuga massa de libo que fent-me cruxir la costellada en privada el respir i estereolitzàvem-us desesperats esforços per desegir-me'n Vaig sentir que em preparava l'eina, que vagia rellogir entre ses mans com un derrella empec de la vida, comprenent que tot era acabat per mi Completament defallit i sense esma ja per lluitar més la idea de la mort se'n presentar sense terrors ni recances amb un esbaiment complert de totes les afaccions del món Agrava-clocals ulls amb la resignació estoica del gladiador vençut quan vagien a grandir-se aquella susombra que sempre de més o menos prop ens seguia i que un cop fort detallant sé que no lava la resistència del teny que ens aguantava, caiguen els dos pels ribats de ball Allavors se girà a la gàraba i era jo qui trobava sobre el cos del meu anemic, mitja estabornit d'un cop de cap que donava una pedra Com si el portell d'esperança que tan impensadament se m'obríem rabifès amb el desig de nova vida, tots els instins de fer-a vaig agarbonar-me-li el coll clavant-li les grapes com un les de ser, sa vida era ben meva El cap m'avollia amb una breó de mil dimonis Mátal semblava que em cridava en veus estrany a xiulant-me per l'oreia esquerra i apretava-os dits com un boig fent-li sortir el infel·lís als ulls de la closca i la llengua amb pan de la boca No matis, creia sentir per la dreta quan ja ni la renera de la mort li sortia per la gorja Per esma, per instint, per commiseració, per un record d'aquella amistat que un temps havia mitjumplert amb existència o per inspiració del cel de sobte vaig afluixar, i prenent-lo pel cos d'una revolada vaig acabar d'estimvar-lo fins a la gorga Va caure com un sac, però després d'uns quants ruflets que ressonaren com manxa de fornal per refer l'avuidor dels pulmons s'ha recargolat com un cuptre pitjat, redressant-se amb moviments de borratxo i brandant l'eina que no havia deixat mai feia intent de recomançar la feina amb nova ràbia i coratge li has perdonat la vida, i ell no et perdonarà mai té, defenta com puguis, sentir que em cridava caudoleia una veu salvatge que em feu estremir al mateix temps sentia en la mal contacte calentó del mànec del podall amb què suar a la coralí l'havia tingut a rotllo fos perquè em veia decidir d'obrir-li el cap, o fos perquè en realitat se sentís aniquilat pels esforços fets i pel masagament de tot el seu cos ho cert és que li voz de tingué, començant a gesticular com un boig tant va la Jansa, ajupint-se com si cerqués per terra que el com que no trobava i cargulant renecs estrans i intel·ligibles anar ficant-se dins la gorga, a genuianci, refrescant-se el cap a grans xerbotades, acabant per a jaures i revolcar-s'hi enrogin les aigües amb la sang de ses nàfres, com un sanglà queixalejat pels gossos el sang sovint el cap per dirigir-me mirades ferèstegues de sòsuis signosos com els d'un caca menjat a la bola jo, plantat com onensa sobre el marge, contemplava aquelles estranyeses, quasi sense consciència de el que veia com no fos una mena d'enveja de revejar-me com ell, doncs també com ell me sentia capolat, fabros i mig fora del món Derrere meu, la coralí, abraçada a un arbre per no defallir, s'englotava assordament com presa d'un angoixa mortal Per fi li vol retreçar, i reprenent el ganivetàs que havia deixat sobre una pedra, s'enfilapa al marge de l'altra banda, expulsant-se com un cavall quan surt del bany. Allís lleveu el gec i comença a escórre-lo cargulant-lo en totes les forces fent-lo mateix amb un mocador que després se lliga el cap per substituir la catutxa que Déu sap on parava Algú m'havia d'haver-li fet el bany, tonisant l'ardència de son temperament sanguini i predisposat a la feridura per quan tornar a arrependre el com de sonaire petulant i desbregonyit Ja te'n recordaràs, picolí meleït, de la jornada d'avui. Començaria amb veu rugallosa, però força reposada Jo et juro que amb la sang de les teves venes m'hi haig de rentar les mans Les paraules me'n retornaran a la realitat revifant-me un poc I tal, si me'n recordaré, vaig cridar-li Com del pecat que he fet no apagant el blés per sempre més, me'l haig boc de cleda Ell, girant-se la Coralí sense fer el trastat de les paraules, li cridar I tu, xerner de Ganyona, la teva traïdoria et costarà l'escot M'has dut aquí amb engany i ho ploraràs La Coralí que semblava reviscular-se el so de la conversa tot a s'arradreçar I a tant sense fins al ribast li contestarà amb vivesa Tu volies enganyar-me, follonar sense vergonya, tu em donaràs hora I si has vingut és perquè no et creia tan llarg d'ungles i tan curt de modos I si vaig convidar-hi l'Albert, que res de tu sabia És perquè us creia companys i de més no tinc per què escondir-me de ningú Ho ploraràs, interrompé ell I de genuïons me demanaràs un dia el que suaren refusaves mal que no és a filla de dos vents Mireu, de veure aquella moça desfeta de trenes, espitregada i desvirundada de roba corbassa graciós i valenta silueta sobre la margera amb un posat de tràgica protesta vos hauríeu esfareit, semblava una pantera recollint-se per llançar-se sobre la presa votant per damunt del torrent S'aficar la mà esquerra a la boca mossegant-se els dits amb les blanques dents amb tanta força com si se'ls anés a petar i el sant la destra, amb actitud feridora exclamant-hi inflexions de veus salvatge que encara no li coneixia Mira, veus? Punyals que em manquessin, bones maforen les dents per arrenar-te les ungles maleites paravaràs de golles totxes Vés, bèstia, la coneixes pas encara a la Molinera Ha, ha, ha, ha, estarrufa't ara, que ja els abaixaràs un dia aquests escandalls de gata rabiosa va contestar-li el bret o l'ambuna riallada bestial, reformant les seves insolències la sobreexcitació de la coralí pujant de grau va comunicar-se amb a mi mateix reaixint-me tot el coratge de moments abans i avivant-se amb el penediment d'haver-lo perdonat vaig saltar al marge llançant maforiós i fent tintines esperen, malbrat escursor de margera, que te'l faré vomitar d'un glop al barí de Gosfoll més ell, que havia recobrat soncinisme i sang freda, no s'encomogués gran cosa mentre l'embutxacàvem una malaïna, estangui a l'altre amb gestos reposat, diguem-ne em sabeu plena i resposa Posa avui, aquesta partida ja és fallida no jugarem una altra en la que caldrà qui posis tot el teu quart i ajuda ets més home del que em creia i me n'alegro que així em més gust aixafaré cap a l'abansuda ara només t'he dit que facis memòria de tal dia com avui som caient de veu, tenia tot el to autoritari de son geni despreocupat i resolut la profecia va saltar-me dels llavis acabaràs bandolè i de mala sang, te veig l'estampa, vaig cridar-li que el qui comença per lladra d'onres poc li costa de ser lladra de cabals ja n'hi sentia, sense tombar al cap, s'enfilar lliserem un gesticulant com un orat encara una vegada més aquell nat del dimoni tingué prou ascendent sobre mi per detenir-me l'acció deixant-me clavat, com ho he pres, per un no sé queda diabòlic que semblava sobre així de la persona fi del capítol aquest és un enregistrament de Domini Públic per al LibriVox.org La punyalada de Maria Baireda, llegida per Joan Pujolà, capítol 9 Quan un poc revingut del meu entuntiment remuntava al marge vaig adonar-me de la cura li, que mig caiguda plorava margament abraçada una soca com una magdalena al peu de la creu el llestimos espectacle de la pobre noia plorant el rebregament de la seva onra d'un galifardeu que ni consciència tenia de la dignitat humana va tocar-me fondament per més que va semblar-me que el penediment de la seva lleugeresa acceptant-hi preparar aquella en contra que tant car podia haver-nos costat a mi en ella entrava per molt en son desconsol amb tot, no tinc pas de negar que en el fons de la meva ànima i sentir una satisfacció estranya per tot lo succeït de moment ja tenies vergit aquell malaït dubte que havia començat a rosegar-me a les entralles no, no era cert que totes les dones fossin unes, com sostenia l'Ivo n'hi havia d'onrades i que s'havien fet-se respectar i una d'elles era aquella, la meva escollida el mateix Ivo podia donar-ne a fer després el fantasma paurós aquell del rival desbencant-me per la gallardia i robant-me l'amor per a virtut de s'os propis prestigis, quedaves veït també Encara més, la Coralí i Jons havien fet mutuament d'autors i acreïadors ella potser m'adavia a l'onre i jo li devia a la vida això i la circunstància de quedar amb dos per un igual sots les terribles amenaces d'un mateix enemic havia d'ajustar-nos per força establint una mancomunitat d'interessos que fins per la mateixa gravetat afalagava mon cor enamorat no hi havia dubte d'onc d'aquell meu plet quedava des de molts punts de vista en millor situació i això pesava més en el meu ànim que la consideració dels nous i grans perills que m'havia tirat a sobre Tocat d'un religiós respecte vers aquella noia la que moments abans havia vist tractada tant desconsideradament i que ara mon amor m'apresentava rodejada de la lluminosa oreola de les verges màrtirs ni tant sols gusava tensar-mi deixant caure mon cos capulat a rand d'una altra soca a tret de paraula d'ella des d'on comencia a recrear-me en la contemplació de la seva adorada imatge trista i esllenguida però més que mai dignificada amb els propis ulls ella el sap per fi setesta despantinada com cercant-li calcom i el veurem s'animar-se a fesormies laimada i humida pel plor Albert, vine fins a si per què te llunyes? És que no perdones la mala passada? Si jo pogués, vindria tu de Junois a demanar-te perdó Vine doncs, vine fins a qui que som mala alta Aquella veu llestimosa i sincera sortia d'un cos de caigut espallofit de roba de la que havia deixat a troços entre les urpes de les perbè i les espines dels esberzers però dolça i hermosa com d'una penitenta sonàmes orelles com una música celestial Volia anar-hi, vaig provar-ho la meva ànima s'hi enfogia més el cos no ho veia a la voluntat i restava clavat a terra com si fos de plom Albert? Albert! Anava cridant la veu però el meu cos seguia com mort apretat contra la soca i em va saltar un arma per dintre com una ocell de batensa contra els ferros de la gàbia Les notes del meu nom que mai havia sentit tan harmonioses ressonaven ara en matisos d'angúnia i amb deixos de desesperació però es veïnça, es veïnça poc a poc fins que ja no eren perceptibles més que com aquells echoes que desperten l'ànima record d'una dolça cantarella El que creixia de més en més era una brou sorda que sonava el cervell com les trompes d'una orga aviada Un passigolletx m'arresegia a totes les extremitats com si fos la vida que se n'enfogís Una suella fiscosa i freda amarrant-me tot el cos sentia regalimar-la pels polsos i pitreraball i un defalliment aconguixat i voluptuós en sems m'apostrava les darreres forces Després la llum del dia s'onificar en una sola tinta difusa la qual s'hi confonien els arbres i les roques i tot amb un moviment de rotació vertiginos sols m'acadar per uns moments la consciència d'una pressió bestial a sobre el crani que tenia apollat contra la soca semblant que si encastés per virtut d'un moviment centrifuc o que caravités sobre d'ell el pes de l'alzina pun de caure Després res un parentesís d'inconsciència sense límits perceptibles que escloguer tornant a ressonar en mesorelles aquella melodia soblint Albert, Albert, què tens? Revita, versió sentíssima del coral, ajudeu-me! Les potències semblaren aclarir-se amb una mica tot aquell vèrti que anar fixant-se i concentrant-se en un sol punt en una fórmula com si diguéssim que acaba per prendre proporcions determinades Era la fasumia de la pròpia corali que corbada sobre meu i tenint empuñat el davantal xop d'aigua de la Górega me l'anava escorrent arratx fet sobre la cara i el pit Vaig sentir que una mitja rialla se m'escorria pels llavis mitja rialla que va reflectar-se compassivament en el rostre dolorit d'ella Albert, fill meu, me pensava que mories me digue Déu meu, i quin record més fondo i més llunyà van despertant-me un cor a aquelles paraules i aquella mitja rialla Van transportar-me en aquell dia de noi en què he portat a casa amb el cap mitja obert de resultes de la caiguda del roure en què incitava el mateix ego follava el niu de Gafferrons ma pobre mare m'arrabia en sus braços i em retornava fent mapitimes un cert perfum de la llar semblava retornar-me als desperits Jesús, Maria, i com estàs? i quin mal punt ha set el meu? m'aclamava la pobre cura-lí allargant-se-li més i més la cara quan una mica revingut m'ajudava a redassar-me un poc Era veritat del cap als peus apenas tenia un pam del cos que no estigués macat, escarrinchat o llegat en molts indrets i tenia encara clavades les espines i les brostes dels esberzers en què ens havíem rebulcat però només esgarrifós era la ferida del coll feta per les dents d'aquell gos de presa que m'havia rejat sang abundantíssima cobrint-me el pit fins al ventre l'aigua en què m'havia ruixat la cura-lí per a retornar-me de l'Obaïna n'havia quedat roja formant un basal que s'escorria per la terra però encara més que tot m'adolia el capulament dels ossos sobretot el cap que semblava que me'l barrinessin i la costellada sobre la que aquell bretul li havia pujat de genolls tan despietadament quan ja em creia rendit però tot tot ho donava per ben empleat i de tot me'n considerava recompensat el veure amb objecte dels maternals afufolaments de la pobra cura-lí que oblidant-se de si pròpia només en mi pensava en un dia Jesús hagué fet tiretes del davantal per estroncar-me la ferida del coll que encara sangnava i tot son d'esfici era animar-me per arribar fins al Molí on podria conduir-me millor un rei a per remarciar-la i procurava dissimular-nos vius dolors per no donar-li més pena assegurant que tot allò era poca cosa que el Molí arribaria de sobres i fins a casa també en prova de l'oqual fent-nos un esforç sobre-humà vaig posar-me dret ens disposàvem a posar-nos en marxa quan sentiram una veu que criava la cura-lí era el seu pare a qui algú havia avisat dels crits de sucors que s'havien sentit cap al bosc el reconeixer aquella veu ens miraran confosos i que lideraràs el teu pare vaig interrogar jo ella baixant al cap d'Responguer li conturé tota la veritat no he mentit mai fi del capítol aquest és un enregistrament de Domini Públic per al LibriVox.org la punyalada de Maria Baireda llegida per Joan Pujolà capítol 11 de març que s'escorra entre una arrofagada de Neurodona i una tamborinada de Calamarça sobrir un lluminós parentesis en la meva juventut el tracte amb la meva promesa em donava lloc a descobrir-li cada dia noves gràcies i atractius nous que l'acabalaven més i més amb els ulls per justificar de curosament les meves visites al Molí no va passar-me difícil d'associar-me amb el meu futur sobre en l'explotació d'un bosc veí i el petit havia ja començada això tenia la doble avantatge de que contractant una dutzena de bons d'estralers gent de més o menys confiança la casa ens resultava millor guardada doncs tots tenien prou presentes les amenaces de Libro de més a més sempre tenien de dies dissimuladament i vigilats els encontorns per un guaita i la nit era el mateix moliner qui ballava amb els ulls a la mola i les orelles al bosc i proposant-me jo que aquella explotació o una altra duresa tot el terme fixat fins al casament creia jo conjurat el perill que tenia la propietat de posar mal o morada a la coralí per imposició d'ella, més que per iniciativa pròpia jo, que anava i venia dues i tres vegades per setmana passava sempre fora de camí per llocs distins acompanyar per un parell d'homes de confiança que els diumenges solien ser en Pepi en Rafel i es van posar més estretament des que havia romput obertament amb l'Ivo els fets i veus que corrien justificaven les precaucions preses després de la nostra batussa l'Ivo que d'ha cripsat i el seu mot sogros declarava que no en tenia notícies jo vaig ensumar que era casa refensa de l'estomacada que, a lo que sembla, li entrarà més fons d'un cara que la meva més tard començar a córrer la veu de què se l'havia vist amb els travocaires d'un victimontal clapés que acabava de cobrar una partida de rodelles sembla que efectivament hi era si bé no hi prengui part més que com espectador més bastant això perquè des d'aquell dia l'opinió pública li atribuís la paternitat de totes les malifetes que succeïen sobretot en el sagrés fracassat d'en desons de vila de mires se li acumula la intervenció que no era certa segons minnovar l'arbós amb qui jo em veia sovint aquest estava al corrent de tot si bé no sempre considerava convenient d'esfer els errors de la veu popular segons l'arbós, efectivament l'Ibo estava en relacions directes amb els travocaires més com no era pas de pasta de soldat de fil, no volia figurar-hi si no com a capitost a qual efecte, ajudat de l'avi i del rotx, s'anava formant el seu partit si bé topant en sèries dificultats dels dos quefes que figuraven el briquet i l'esculpé el primer, capità més de nom que de fets ja que el qui feia i desfeia el segon vell i desautoritzat ja se venia a reconèixer l'Ibo com a superior més el segon, jo veia ambiciós de cap manera mentre no es resolga aquest plat deia l'arbós no hi ha perill de què l'Ibo s'hi tiri de cap a menys que això duri es decideix que a fer esclatar la guerra civil entre els travocaires de la garrotxa però abans que això s'hi pensarà molt però més tard s'escampa la veu d'aquella esculpé havia mort en un encontre amb els Mossos per l'arbós vaig saber que la notícia era certa si bé reservadament va afegir-me que no hi havia hagut tal en contra una parella havia trobat el seu cadàver i ell amb molt fonament suposava que havia sigut assassinat pels de l'Ibo com a darrere solucionar el conflicte que amb s'obstinació de nois reconeix per què fe havia creat ara sí que crec que sentirem a parlar de l'Ibo i crec que farà feina i tu, afegir que el que facis lui viu perquè hi ha molt merro o serà el primer blanc a qui apuntarà així fau, excepte ser jo el seu primer blanc valgem, si ens dubta, les seves precaucions la seva primera víctima fóqui menys ho pensava en polión de costoges, aquell gall francès a qui amb bona lluita havia temps enrere vençut ara l'assassinà covardament atreient-lo amb engany vor a la ràlia aquella primera topada li havia donat renom d'abrau i forçut més aquestes sols ni donar de cruel i vengetiu la segona Sanya la portà contra enrafel dels padrals, assaltant-li el dipòsit de mercaderies que tenia preparat per contrabando quan a Magatalla ell coneixia prou bé i li pervàloa de molts mils rals i cremant-lo que no pogués dursen aquesta feta estigui a punt de fer-me perdre la bona amistat d'enrafel que, rebent la mala nova en ma presència, pres de folla exaltació, començant a insultar-me, acusant-me d'haver cubat amb les complacències l'escursor que ara el picaven ell afortunadament, enrafel era home d'un gran cor i passat l'exaltament vingués puntàniament a demanar-me perdons tant l'un com l'altre cas fora de gran ressonància per l'atreviment que suposaven ja que els dos tinguin el lloc dins de França. Si bé, això mateix el perjudicar perquè no faltaran reclamacions i amenaces del govern francès i l'espanyol, que prou altres mal de caps tenia, s'havia obligat a fer calcom, encara que no fos que per ofegar de moment el conflicte. Per sa part, en pedrals exesperat, remoguésels i terra i entre tots, reunint alguna gent feren batudes i el llibu pot ser per no tenir encara prou confiança en ses forces s'allunyar de la garrotxa, retirant-se les muntanyes de mieres Així és arribar-me a l'hivern i passar-me alguns mesos amb relativa tranquil·litat. Amb tant, seguia el meu idili amb la cor a l'í Alguna vegada jo per provar-li el cor li proposava de concorre a alguna plec el que solia contestar-me per aquest estil No en parlis pas de plecs ja en tinc ben bé prou de la re, i afegia rient ja vaig quedar prou aplegada Únicament feia excepció a favor del del santuari del coral. Volien àrea saludar sa patrona i el mateix temps fer conèixer la tanta pel seu fiancé Per l'údemes totes les relacions s'arreduien als entrants de la casa i els meus amics en refèlien pep, a qui ens revia amb tota confiança Per no fer malduits al seu pare que era home de poques camàndoles i agradava que les feines anessin dretes m'aguardava quan podia de destorbar-la, dedicant-me a les feines de l'explotació del bosc Però els dies festius los i dedicava quasi per enter Solíem reunir-nos a la missa major del poble més a prop on hi compareixia ella acompanyada d'algun dels llogaters i veïnes que la portaven com sota talen Ella brumejava per un igual amb vells i joves i amb una llibertat ben pegesíbola per a què m'havia fet també la meva oreu la de tremendo i de ric Ningú se'n posava el davant i les bromes, dades i tomades no passaven de lo convenient En recordant-se, se'ns dubta del mal resultat que ens havia donat aquella seva virada de la plec dels francesos amb l'Ivo, semblava posar especial cuidado en no donar-me motiu de geologia i totes les seves bromes amb els homes eren en presència meva i s'ho lien anar acompanyades de mel per a mi que jo cobsava amb agraïment del cor i això que, posada a la boja són geni obert, ajugaçat buscar el meni de simbol la portava vegades fins a uns límits que entre altre caràcter haurien semblat perillosos Amb en Refeli en Pep sempre hi tenia guerres enceses sobre el tema de que sent ja ben collidos ni un ni l'altre tenien promesa ni pareixia en preocupar-se de buscar-ne Amb en Pep, sobretot, que era un tros de pa, semblava tenir-li tots els drets No sols la trotinava de paraula sinó que fins li posava les mans a sobre doblegant-lo a clatallades que l'altre rebia junyint les espatlles i gemagant com el camp les barrueres carícies del seu amo Amb en Refeli, més escarp i amb un cies no és sorrut no arribava tant Limitant-se a trassejar-hi com gat i gosa preteix de la vella màxima d'aquell de que de les dones la millor és bona per llançar En Refeli era un fadrinot que passava de collidor i vivia amb dues germanes i una cosina també força madura Tota curta i grossa que per mal nom li deien el veïnat la barromba s'havia plegat a la casa de jove que quedava hòrfena i com unes germanes d'en Rafel, mitj benetes no servien per res, ella fou que hi avessega el rem de la casa Un oncle conco vigilava els treballs amb l'úquens Rafel, molt descansadament podia dedicar-se a les seves aficions del contrabando Se coneix que tens que t'escudella el plat i et fa moixaines? solia dir la corali o menys t'hi casessis amb la mònica ja que tant la fas pretenir i entrar-os al sud de les carrars que n'acabes de remassar xinxons per fer vida de frara un humo sol deixa que ja els espargiran als areus que se l'horaran la teva mort com la del porc i t'enviaran els sofragis amb un mandró surtosament pensa pas tothom com tu oi obert el Moliner fomentava les trucades dels diumenges en bona cara i abondants tragos que no quedés la casa desemparada les cartes anaven en doina més la corali jo tenia amb altres joguines feien lligaparts sota els teis del pati o a la vora del foc segons el temps i alguna vegada, més tard quan el record de l'Ivo s'havia anat esveint aprofitant la distracció del jugadors sortia m'escampar la boira anant de passejar de bosc allà llavors les seves intimitats i expansions solien prendre un caràcter de passionament que algunes vegades m'esborronaven perquè me sentia flequejar davant d'ases ingenues provocacions el seu aixelebrament característic et cria Majón Sis i s'osuï semblava entreruir una intenció més obrusadora entre maligna i infantil no obstant, a través d'aquelles fugarades que mencenien els sentits i recordava sempre el feresta posat de verge folla que tenia aquella tarda davant de les brutals agressions de l'esparver però ho havia notat que si alguna vegada, com aquell qui no hi toca la mà semena anava fora de la llei com qui no hi toca també n'era avisat amb una carinyosa barregassada que em marcava d'ablau les pantorrilles i una verga el que tenia a la mà o ve un pacic recargulat que em feia veure les estrelles això no m'ofenia ens el contrari m'ajudava a considerar-la com un cert superior com una exquisitat digna de la taula de la senyora Ciberita a vegades m'interrompia el millor en sortides que em trencaven a les oracions quan fugint de moretes tontes i no prou entès per entrar en disquisicions de gènere o més elevat m'afei un embull que ni m'hi entenia vaig, no siguis simple, me deia ella no has pas de fer tants embolics per dir-me que m'estimes veus? fes com jo el papa, i el bibi i repenjant-se amb el braç començava a parlar de les infeccions i projectes amb l'ingenuitat d'una criatura a lo millor, s'enfugia per una margera mun a practics d'acollir una flor i revenia sobre a meu tant a la boja que de no em pardonar-me jo per acupçar-la perillàvem d'estimar-nos tots dos vaig acabar per habituar-m'hi a totes aquelles ingenuitats d'ànima buscadola acallant com una vergonya les esgarrifances de pell que a vegades m'aproduïen era com el perdiquer que ha gestat els peus de l'amo els ulls i que amb la mateixa resignació accepto una anglona de pa que una puntada de peu el que n'hauria acceptat de cap manera fer un desdén i la ombra d'un rival, i aquests, en bona veritat, no eren enlloc per aquells temps vingué la plec del coral tan desitjat m'ha presentat la seva tanta que la revé plorant i menjant-se la petons dels que m'entucaren també una bona tanda segons la costum francesa que si tot el matí se'l passava i resana sa patrona al dinar ella i jo ferem upsequiats com uns nubis per tota la seva coneixència que era gran algun rezel que jo duia també impressions desagradables per part de la molta fadrinalla que preteix de l'issua i té la bona l'enrundava com les mosques a la mel i que ja em començava a embafar fa un desbonescut pel bon comportament d'ella que mai m'ha deixat desairat a les valles se nega a dansar i els sols per atenció antigues amistats de família ho feu amb algun casat Déu sap el que li vaig agrair tanta delicadesa que em posava boig de satisfacció per afugir del bullici ens escamparen passejant en direcció a la Ràia Espanyola que és a ben poca distància i al peu d'un marge toparem amb un marxandeynes de tai de fábrica de ripoll que feia el seu comerç mitja amagat per por dels gendarmes la Coralil devia conèixer perquè tot seguir s'hi acostar a regejar-li a algunes foteses preguntar-li aviat si tenia ganivets de molla que en aquell país són prohibits l'home, després de dirigir mirades pervarades a dreta i a esquerra s'atregué un paquet de la pitrera posant de manifest lo que ella demanava la Coralil començava repassant desinvoltura aquelles eines ferèstegues fixant-se en un punyalet d'un pam i mig de fuia que dulla vaina de cuir o vermell i el desembaïnar tranquil·lament la fuia, lluenta com de plata dulla per marca un cor atravesat amb un punyal i la llegenda justícia mai venjança espia, quina eina més juliua me diguei mostrant molt rient me l'has de comprar encara no t'he demanat cap estrena i ara, no siguis drola vaig fer jo què n'has de fer tu d'aquestes coses estàs ben segur que no el necessitaré mai responguer ella a mitja veu, sense deixar de mirar la fuia compre-me'l hi havia un no sé què d'estranya en el seu dia que em va sorprendre instintivament va recordar-me de l'Ivo i de quan ella el posava ràia amb el Podai i res, tenia el cor tan ple de satisfaccions i de desig de complaure-l en tot que tot seguit vaig pagar l'eina sense la detallar poc després tornava amb cap al santuari i ella ja s'havia posat sèria i tornava a tenir entre mans i li va dir a la llibertat vols que te'l guardi, li digui fent posat de prendre-li no! feu ella retirant-lo vivament i basant-lo no vull deixar-lo mai més baixant més la veu i mirant-me amb rialla entre maliciós i ingenua si algú volgués robar-me com ho faria? va recordar-me de nou de la tarda del bosc i penetrant la seva intenció vaig dir-li resultament acompanyant les paraules amb bo gesto mira, si venia el cas dret al cor i a fons i si aquest fossis tu afegir ella fent més coquetona a la rialla si fos jo que n'és contra llei més a fons encara vaig respostar-li, sostenint-li la mirada així és, eh? i el dia això brandar la eina amb moviment tan subtat i traturé que maquinalment m'obligava fer un sal enrere ella esclatar riure i envainant el punyal que en un sentiment desapareguer de musuís s'ha quedat amb les mans al aire espulsant-se els dits tot dient de vina per on ha passat després, passigant-se el vestit per sobre dels genolls arrancar cor recantant dret a la plaça es reginti jo com si fos l'ombra del seu cos la despedida del coral fó encara més mullada que l'arribada ella volgués saludar una vegada més a la seva patrona i practicar la costum de passar per les mans de la verge una monió de records que uns i altres li havíem comprat i mig embolicat entre rosaris escapularis i mocadors va semblar-me veure i rellueir la creu del punyalet fi del capítol aquest és un enregistrament de Domini Públic per al LibriVox.org la punyalada de Maria Baireda llegida per Joan Pujolà capítol 10 el soroll del rodet i la mola trontollant el petit edifici s'enfeu en el primer moment irresistible més a poc a poc vaig habituar-m'hi fent-me l'efecte d'una triaca que paivagava el gran dolor de Montcos na Frat i les folles remors de Massang bullenta acabant per adormir-me com una criatura grunxada al braçol per les mans barrueres i les cançons rogalloses de l'avi i vaig dormir 5 o més hores de carrera fins que escolada a la bassa el Moliner el s'ha la mola i la casa va parar de trontollar a l'obrir els ulls per les escletxes de la finestra traspuàvem regalims de sol que creuaven en diagonal les cobertes del llit quan començava a fer-me compte del lloc en què em trobava i recapacitava sobre els fets i circumstàncies que m'hi havien conduit va entrar el Moliner i obrint els porticons de la finestra donar pas a una abraçada de sol resplendent que l'agra tot a l'estància i nondant-sems el cor d'una intensa satisfacció m'hi trobava tot refet i, llevat d'un gran entomiment en els membres i d'un petit doloret al coll no sentia cap malestar També el bon Moliner semblava tot un altre s'ha dirigit vers a mi amb cara riallera i obrint l'aixeta de la seva habitual garòlegs cloma bon dia reu i doncs què hem de fer sort que el sol ha fet la seva i que li diguessis arri que si no, encara forem a les petites hola la ja veig que estàs tot raixit i que sembles un sant cristo ressuscitat que bé home, que bé això fa plaer ja no manca si no que rebossem la cisterna per dintre amb un bon àpat i ja et veig a les calces per veure-te-les en bon altre lloparràs com el d'ahir veu-me bé la meva pobilla ella també ho fa per tu oresar, que venia a suigar la porta de la cambra i quan sentia els teus ronquets de canonja se'n tornava tota contenta de més està tot arraixida va patir mola i la pobra va fer una plegacitat una criaturada i de poc trobava la sabata sompeu és cert més no ho va pas fer amb malícia, cregue-s'ho li bo, l'havia citat a l'alzinar què? Això sí de drole i dit xotosa ja ho és fa com sa mare, que Déu la tingui al cel que per broma sempre li agradava tenir-ne 4 o 5 en ronda i abans no va donar-me el sí no em va pas fer per tenir poc ni gaire però fora d'això ni de fadrina, ni de casada mai ningú se la va posar en boca per res doncs la noia és així i prova de que no hi volia res amb els paraver, n'és que t'hi cridesen a tu ella es pensava la beneita que encara era utàpica de bassa no la sabia a la topada del molí de la frau jo sí que la sabia, saps? perquè jo ho sé tot i si m'ho hagués comunicat ja li hauria dit el que feia el cas més les mosses són així però ja posarà els peus plans des endavant jo t'ho abono ni tampoc se creia que li bo fos tan bret o li llar d'ungles, cosa que també li hauria vinantat perquè ja em constava haver massa de quin peu se dol sinó que les noies saps amb quatre florellos ben dit se'n paguen i que es morri, no saps de debò en demés, tornant-hi sembla que vos les va arrupicar de ferm ja ho sé que n'hi va bé per tots més segons la noia que m'ho ha explicat de P.A. si es viu llibu és per aquest ovar es vulguer i... jo no t'ho desaprovo pas més crec que tant de bé li hauria fet Déu i potser més a tu que en ell que n'haguessis passat els taps perquè em temo que viu serà un malgrat que potser te farà prou proitja i mort mira, tapis prou mirant-me en certa maliciosa satisfacció creues-ho no em creia pas que fora de rotllo un polión i hagués aquí qui li pogués fer cara en aquests putolars vaig incorporar-me i ajudar d'ell vaig renovar-me les untures amb traps nous que la Coralí n'estran des de fora a la Cambra aquesta estava tota transformada notant-se'ns han tocat certa endreça dintre de son parament casular com a record de les violentes escenes de la tarda anterior vaig notar-li certes blaïment en els colors d'ordinari vius de safesomia el que la feia encara més interessant m'ha servit un esmorzar confortable que contribuï del tot a acabar-me d'aposar de bon temperament i en un moment en què el Molinens deixar sols la conversa adquirir major intensitat Coralí, jo ho dec la vida vaig dir-li jo et dec el que m'estimo més que la vida vas respondre a ella baixant los ulls i el que més pena em fa és que vés-tea de mi no em parlem d'això vaig exclamar jo que bueno, i adéu per tot lo succeït tot el que volia vinentar-te m'ho va donar bo i pastat a aquell home segura que jo sóc tot el revés que ell i ho sóc, per més que m'ha lligat en vell una amistat de tota la vida i ho sóc m'agrada els seus treballs per fer-me el contrari de lo que sóc amistat malaïda, que me n'ha fet de mal fins m'assemblin possible que ningú em pugui veure després de tants anys d'anar junyit en semblant bèstia diciós a tu, que amb una vegada de tractar-lo l'has pogut conèixer parlava amb el cor i el veurem i va procurar la seva manera fer-me entendre que la gent s'havia distingit entre el seu fet i el meu verdaderament hi ha en el poble una certa intuïció per saber jutjar el que és corruptor i el que és senzillament corromput m'acadava en tot un punt que no apareixia ben clar si la cura li ho comprenia tal com deia a què ho veia la seva conducta el dia de la plec de Sant Aníol acceptant el galenteig d'aquell home i fins provocant-los amb ses monaries el cas és que ella apareixia bravament canviada no era la mossa balleruga i aixela brada que em sorra trets i motxes caïents feia cara al galentejador més esquilat no era tampoc la d'unzella ferèstega de la tarda abans disposta de defensar-se amb dents i ungles fins d'un lladre de camí ral ni era tampoc ben bé la mestressa enfainada i complacenta que tan bon arribada m'afei al molí tractant-me en franquesa muntanyenca no que senta de certa cerimònia casolana era més reposada més reflexiva i en les mateixes mostres de tensió que em prodigava i notava una major intensitat major respecte a la persona i sobretot un aire de confiança i germano pròpi de persones entre les que hi ha en comunitat d'interessos i afeccions semblava com si la terrible prova per la que havia passat hagués determinat en ella una crisi ben factora deporant-la de defectes virtuts així ho interpretava jo i no sabia encara revenir-me de tanta sort vaig copçar un detall al vol recapitulant sobre les peripècies de la lluita, va dir-me sonrient i clavant-me una mirada en què hi vaig llegir una expurna d'orgull no exem d'admiració mai t'hauria cregut prou home per reptar l'Ivo i menys encara per batre'l com ho feres ahir però tente compte ara que coneix és fàcil que casi les passigolles cara a cara ara et farirà de traïdor cal que vigilis, pobre Albert me va semblar a haver descobert bona part de la incògnita hi ha les mosses fins en les més buscaroles un fons d'admiració per la força superior a vegades el de la vellesa i la gràcia és un residu de l'esplic caballeresc d'altres temps que traspúen cara sota la crosta del positivisme del dia aquí apreciaven-m'hi sens dubte alguna qualitat que sosulls tenia verdader valor però em trobaven congit cordegeni en canvi l'Ivo, arrogani i galantejador la seduï a algun moment per la superioritat d'aquestes qualitats i per la força en què les feia valer però des del moment en què jo amb un esforç de desesperat superior a mi mateix vaig esmicular l'idol quedar visible sosulls sols la mala fama que tapava aquesta interpretació potser massa crua vaig donar jo el subtat canvi de la cor a l'í però deia que afegir que no vam l'estar a matar l'escorriment ens el contrari, vaig sentir manafalegat i contestant a la seva carinyosa observació vaig fer-li empatolància no el temo pas cara a cara perquè jo li conec el joc detreïdor pot ferir-me però que posi els peus plans que si hi és a la primera la segona no serà pas d'ell notifies creu-me és una mala ànima i allò d'ahir no t'ho perdonarà mai més i tot t'ho matarà jo em complia fondament amb el posat enguniós que tenia parlant d'això vaig contemplar-lo un moment i volguem provar-li el cor vaig dir-li i si em mata tant de guanyat no faig falta ningú ni ningú plorarà Mireu el rondeller tantes mosses que hi ha al poble que vigila en cap t'ho ploraria com més no, aquí n'hi ha una que si això es devingués se'n moriria de corcó de pensar que seria ben meva a la culpa sols per això vaig exclamar mirant la fita fit per això ahir parlo de més enllà feu ella somrient amb una escaienta moec tot fent posat del sarça m'ha semblat que la cosa filava bé i no vaig volguer desperdiciar l'ocasió d'esbutsar escolta'm que li no te'n vagis, que hem de parlar ella torna a seure ja ho saps bé prou que no tinc el bon parlament de l'altre fins ell per enxarinar-me amb feia vinent que t'ho trobaves a la nit i de paraules més creues-ho si jo pogués parlar sense haver de mesurar les paraules com fa qui no sap el terreno que trepitja si tu em daves el sí que jo t'ansospiro creues que les trobaria les paraules la teva amor me l'extrauria del cor una a una com una fielall de cideres és la por de rar el cop que m'entrebanca la llengua creues-ho en prou, que t'he desnonat mai feu ella baixant el cap no, més el dia de l'aplec dit xors aplec ni mai que hi fos a nada bé me'n costarà de retrets i tot d'una com qui es decideix per la tercera exclamant tramfada i arriesllera sembla mentida que sigues tan gamerús què costava de parlar net i clar i no fer embuts com una criatura temps ha que se't veia el cor i què més podia desitjar una noia com jo que trobar un bon partit i un brau jove però que li està bé una noia de descobrir-se abans d'hora, ximple l'o de l'aplec, perquè ho sàpigues va ser com una menxilla que vaig empascar-me a veure que mai te sorties de la fangada va ser un mal pas més a més que no creien aquell tan mal amic i tan bretul però el pecat he trobat la penitencia bèstia de mi quan el Moliner se'n rejunta no n'havien fet a poc de feina tanta, que ha decidit a rematar-la d'un pic sense deixar-li acabar la parafada que el meu bon regent havia començat vaig dir-li prenent-lo pel braç Teniu raó, mestra més heu de fer-me marxar d'escoltar 4 paraules i sabreu que tractava amare amb la pobilla i no pot anar endavant sense que vos em passeu la cura li va fer posar-te al sarca i fugir com a vergonyida al tolà, dimosella vaig fer-li, retenint-la pel braç va o no ho va haveres doncs quieta, que aquí no ha d'haver-hi secret si hi ha midons digueu Moliner torcint la cara mitja rialla de guineu com qui ja es menja a la partida vos ja en coneixeu, n'espas? sóc un pobre minyó, que de mal no n'ha fet a ningú per més que estic fart d'anar amb males companyies potser això mateix m'ho bona com aquells que tot hi feinajant entre mitjos dels empestats, no prenen la malura de deute no en tinc pas cap gràcies a Déu, i tinc alguna pobresa que pugui netejar de Dougal marces el meu treball per passar-me de fer tot el jornal si ve monjenin més, m'atira a treballar a cavagar tot això també ho sabeu i ho sap tothom, perquè no sóc pas home de misteris i tot el meu va mig del camí ral tingueu de més la casa ben parada perquè amb a pobra mare, que Déu tingui el cel tirava més per far-sí els armaris que per llevar càrregues a la queja i venia clofada de tota la vida deia que volia guar nivell new per quan l'Aucell pogués tornar-se a jocar i l'Aucell no hi tornava el seu vivent pobra mare i ho sapigueu que des d'aquella es morta a casa fins les prets ploren ploren d'enyorança d'una mà jove i polida que les netegi de pols i trenyines d'una escombra nova, que escombrinet i jo com elles, de falleixo d'enyorament d'una companya alegre, gravosa i bonica d'una mestressa feinera i endreçada valdament m'aposi les peres a quarto que prou necessita qui com jo està tan fet a lleure a tort doncs veieu de tot això parlàvem amb aquesta bona mosa que pensàvem molt santament i jo li deia que ella tenia mal el que em feia falta que només calia que em digués que sí i tot quedaria aviat arranjat i ella me deia vaja entès que em deia que per ella no es perdria més com noia, satge i filla creienta no pot passar avant sense que vos n'ageu esmeni i digueu la vostra doncs ve, en això veia ara i deixeu-me acabar amb la mà de la vostra noia esteu a cas el Moliner s'allabà la pipa de la boca i prenent l'aire sèrio i serimoniós que empleava la nà clau dels seus negocis més graves, digueu mira, Albert de tot el que em dius res m'ha bé de nou temps ha que et veia venir i tu diràs si t'he fet mai cara fosca si no m'haguéssim plegut els teus endandis però ho t'hauria esquivat de grat o per força vull dir que de lo que mira la persona no cal parlar-me ni tinc de codir els veïns ser el que tens i el que no tens el que vals i el que no vals més que tu mateix a més, amb el temps que cobes la malura és de creure que t'haurà llegut de pensar-hi i no ets pas tan noitendre per tema cobris de lleugent cosa de tanta importància la noia te l'has pogut de ben mirar i conèixer i tu sabràs si et fa peça per allò de més si no ets pas ricatja tampoc és cap trucaportes que el com durarà sota la xella ni li mancaran caps i agulles fins aquí tot va molt bé i si ella s'hi aplana no seré pas jo qui posi agulles a la màrfaga que seus en nom de Déu i que ell vos faci sants i bons i vos doni equipau i després glòria i amén més anem a el que fa Bonso afegir tot el sansa per deixar-nos de nou sols fins ara estem d'acord vegem ara si ens desavindrem tu portaràs molta pressa i jo no em porto gaire ja t'ho explicaré ben clar perquè des d'ara entre nosaltres no hi ha pas d'haver secrets de fer de Molina i de viure de miracle entre llops exposat a cada dos per tres a que em llevin la pell ja en són farts tinc compromís fet de rendament del molí a persona de confiança i jo vull arrolar-me més a bora de poblat esperant estar-hi més al recerat de tanta lladragada com pastura per aquesta terra deixada de la mà de Déu ja tot ho tinc dispost el tracte fet no pot començar a córrer fins Nadal de l'any 20 dir-li un any i mig llarg i fins a llavors no comptis pas amb la meva noia que aquí la necessito tant o més que tu a casa teva i si no ja saps el que vaig dir a la seva tanta que sempre me'n podria la paciència llevant-me-la de casa o em deixes la noia o em caso amb la criada que estigui de torn i ho hauria fet com hi ha molt ho tens entès ara, el que fa el cas aquesta resolució no deixava de contrariar-me més no volguem donar-li importància vaig preferir prendre l'alegrament cal confessar-me tot que en nostre per venir fallar i veia amb un groc negre, que era la malaïda estampa de l'Ivo a l'esmentar-la la pobra coralissa posava sèrie quin mal punt Déu meu, exclamava i també que podríem haver arribat en això mateix sense passar per aquell mal trànsit si no haguessis sigut tu tan cosó ni jo tan bèstia fi del capítol aquest és un enregistrament de domini públic per al LibriVox.org La punyalada de Maria Baireda llegida per Joan Pujolà, capítol 12 el rosari que tants mesos havia que es granava estava arribant a la darrera glòria els preparatius per al casori estaven molt avançats haver enlourat del futur sogra la condonació d'alguna setmana del temps fixat llavors tornar a ressonar per les afraus de la Garrotxol no modiós de l'Esprabé com un eco llunyà de la fama que corria per la baixa muntanya segons la veu popular l'Esprabé era una altra serra llonga el rei de la baixa muntanya tenia son comando partides de 50 més homes amb los que resistia victoriosament no sols els Mossos de l'Esquadra sinó que també els soldats del rei que per companyia sortien a combatre'l ell cobrava forts tributs dels propietaris que volien ser respectats com també dels marcaders que volien transitar lliurement i els que s'hi denagaven eren assaltats, captivats i posats a preu de rescat em vaig de colla cabra d'agui pagar per lliurar-se 10.000 onces del cavaller de vidran atragueu un matxo carregat d'or sense comptar moltes altres picossades per l'estil son valor personal rellaven l'heroic semblaven bruixat doncs no se l'havia pogut ferir mai per més que en diverses ocasions se li havien engegat a boca de carro a scents als trets els minyons del seu comando eren verdades dimoni sense por no desdeien mai més ell els tenia tant el puny que davant seu tots tremolaven i el més petit mancament afeia una penjarella a les branques de l'arbre més proper a demés de que feia guerra els podran els usitirans feia caritat els pobres i protegia els desvolguts de tant en tant desapareixia com si se'l dragués la terra i llavors reposava disfrutant d'ases immenses riqueses en palaus que posaïa llocs ignorats que vaig sota les muntanyes on feia vida de rei tenint esplèndida taula en tot el serviment i fins dones per ells els seus el fonament de la llegenda massa caïera i prou sabia jo pel bon conducte de l'arbós el sortit de l'agarrotxa empaitat per l'atraut de gent que hi atregué amb les seves primeres malifetes entrar per la comarca de mieres recollint alguns dispersos que feien la pràctica a la menuda avions a saltar i robar la rectoria assassinant el rector el sumaten li aixecar el coure i ell li feu cara desarmar alguns guarda boscos i assassinar per sorpresa la parella de fusallers de Santa Pau sortir alguna força a la guarnició d'Olot i ajudada dels sumaten l'ho sorprenguera embaten-li la partida i fent alguns presoners que f0ren executats en dit avila se refugia el coll secabre on reorganizar la partida accentuant-se en obstant la inquina entre els partidaris de l'Ivo, capità 9, i els d'embriquet, el capità vell aquest no hi estava per moure tant rebombori que l'armava el país i arreballava les autoritats però l'Ivo no feia cas per almenys just ansiblement dos consells d'embriquet que el tutela el desturbava poc després assaltava i assassinava uns firetaires al grau i en un encontre amb els Mossos i morien briquet murmurant-se entre els de la partida que era aquell qui l'havia fet perdre però ell, que tenia la mà pesanta, nafeu penjar un parell dels més difícils assegurant-se així la cafatura ell pla aconseguia augmentar la seva força i prestigi portant a cap a alguns cops afortunats entre ells el sagrés d'embac de coll secabre i el caballer Davidrà que li volgueran un dinaral la boss, amb qui vaig parlar aquells dies m'ha dit que de lo que la gent comptava se n'havia de treure la meitat de la meitat i l'ú de més eren falòrmies però així i tot, afegit, tinc rons prou sèries perjudicar que passarem un mal hivern i he demanat augment de força perquè tinc avís que l'esperbessa de canta cap a aquesta banda vaig quedar-me tot neguitós que valment s'havia acabat la carbonada del bosc i tenint en compte el poc temps que faltava per canviar la situació havíem cregut que no calia començar-ne un altre ni sostenir inútilment tants jornalers majorment que el període de relativa tranquil·litat que havíem disfrutat ens havies vergit la idea del perill en resum, que la defensa del Molí estava del tot descuidada tot que vilant quina determinació prendria i què aconselleria el Moliner van passar-se encara dos o tres dies per fi, un vespre en què ja estava determinat anar a l'endemà al Molí i arrancar-los o bé deixar-hi gent per la defensa vaig rebre avís de la bosc, de què no m'entretingués perquè ja teníem l'enemic a sobre doncs segons confidència rebuda se l'havia vist en direcció al pont del Llierka aquell no podia fer res fins a rebre alguns reforços de gent que havia demanat i estava esperant d'un moment a l'altre aquesta nova va causar-me un estupor indefinible molt primer intent fau dirigir-me corrents cap al Molí però era ja fosc i en Pep, a qui vaig anar a veure va dissuadir-me, ja que la cosa no podia pas venir d'algunes hores decidirem sortir els dos de bon matí no vaig dormir gens ni mica obsessionat per idees terribles com si presentís una desgràcia no era hora ni altra que no puguem tenir més el llit saltava terra i arranjat de campanya trucant en Pep que encara dormia poc després trascàvem a les palpentes dret al coll de Ferrerons jo, pres de merdeguerna llit no sabia parlar d'altra cosa que dels meus pressentiments arribant a comunicar la meva preocupació al bon amic que acabarà per dir-me Home, si dinit hagués entès que te les havies agafat d'estar en fortes, t'hauria dit marxar-me ara mateix potser ens empanadirem prou de no haver-ho fet des d'aquell punt ja no parlarà amb apenes sinó que corríem més que caminàvem com si més que provenien éssim auxiliar un i altra ens prisàvem per arribar-hi quan el sol anava a apuntar ja veiem la serralada darrere la qual està el molí Mira, me diguem Pep senyalant-me una llunyada fumareda que sortia de darrere a la carena ja vilen la carbonera, bon senyal Carbonera, dius, vaig fer jo espantat de la direcció que marcava el fum sinó n'hi ha d'encesa, adeu meu, adeu meu en Pep no tornarà a raó i seguir amb la marxa més enganyadament que vals en aquell moment vegeran tombar la carena en direcció contrària a la nostra a un veïlet que corria esbarat òltul, noi, atura, vaig posar-me a cridar o millor esperar i entraran en rezel saltar del camí al llavors, sense saber el que em feia vaig tirar-me cap en ella apuntant-li l'arma amb el que agafant més por s'escorregué per dins del bosc comprenent que era un missatger de males noves vaig tractar-me a mi mateix de bèstia per haver-lo esquivat tan tontament ja no corrien, volàvem amb el desig de tombar el caire i veure el que era lloc començarem a sentir fortó de cremedís el tombar la carena al cor m'ha fet un bot el m'ho li cremava però el que més me terroritzà fau la soletat i silència mig del que les flames arbolàvaren senyorides de la meitat del casal ni un ànima vivent enlloc ni un crit demanant auxili ni ningú que el prestés això m'esveia la derrera esperança de que l'incendi pogués ser casual i de que es limités la desgràcia les pèrdues materials no sé com, ni per on van en recórrer el trajecte que encara ens separava de la casa sol recordo que vam intentar l'entrada per la porta de baix però les flames que venien de la quadra de la mola ho impediren allí cremava un munt de fustam que no perteneixia a la quadra el sostre de post de la cuina havia pres ja com també els caïrats i vigues de la taulada vam dar la volta per entrar per la porta de dalt trobant l'oberta i arrancada dels golfos al avocar-m'hi vaig sentir remor de veus qui apareixi vaig cridar em veu casia fònica per l'esglai preparant l'arma casio en mateix temps aparegueren entrebancant-se dos minyons a qui sortosament vaig reconèixer temps eren dos llenyeters que passen casualment per alli prop les cares finades i els ulls esglaiats a si, hi ha mort cridar un d'ells sobre els graons de l'escala que conduia a les peces baixes ja hi ha l'infeliz Moliner boca terrosa i en mig d'un basal de sang la que recantallava per les escletxes de les postes mal ajustades mig boig de terror i amb el cor batent-me com un cavall desbocat vaig saltar per damunt del cadàver en direcció a la cambra de la curali que no es va fer sense miraments estava de fum que quasi no s'hi veia la roba de la llitera regirada com també l'aduncatre en què hi dormia la minyona més ni una ni altra eren al lloc ben convençut d'això vaig sortir mig borratxo del fum corrent de si d'allà com un ximple passant per damunt de fustes que ja cremaven amb evident perill de caure dins de la foguera tot estava en renou i en certs indrets s'hi veien els mòbles i eines apilutats que es crema en mig de la fator de robes i llana cremada començaran a pujar de la cuina unes bafferades de carn fregida que regirava les entralles convençut amb horror que allò era algun cos humà que es consumia i no sent possible arribar-hi per l'escala que era una brasa vaig escalar la finestra i tal si cremava era el mosso que ja hi has tirat damunt del postam asfondrat m'havia sedit encara tot son cap era ja mig consumit per les flames i els humors del cos regantallaven encesos a la quadra de baix m'hi retirava horroritzat i un siès no és tranquil·litzat que no era la cura li com m'havia tamut més un toc de caritat m'ha fet intentar de recollir el cos d'aquell infalís per evitar la seva profenació era impossible la finestra era una boca de forn i sobre l'empostissant no hi havia el peu només la baffarada de carn cremada que la finestra agitava tapava els esprits aquell espectacle encara avui m'arregira les triples vaig tornar a l'era sempre frisós i desesperat per el que seria de la cura li i vaig topar-me amb empèp i l'altre llenyater que estaven auxiliant a la minyona que acabaven de retirar de l'estable agarrotada i sense sentits atuïda pel fum en aquell moment empèp se'l saba i dirigint-se-me amb la cara verda com un mort i amb una veu que denunciàvem un immense desconsol, m'ha cridat Albert, se'n flanen duita no se'n va pas o córrer a preguntar qui ni aquí doncs ben clau llegien les alterades fasomies del meu bon amic i ben clau tenia el fons de la consciència que em feia presentir el més terrible si l'hagués vist a morta no hauria pas sentit aquella terrible patacada que em semblava amagues esbarlat al cor robada a la cura li i robada per l'esperver vaig caure de front sobre la llosa de l'era fi del capítol aquest és un enregistrament de Domini Públic per al LibriVox.org la punyalada de Maria Baireda llegida per Joan Pujolà capítol 13 els infalissos subjectats al torment l'accés del dolors fa rebenir de les basques que el mateix dolors hi produeix el mateix m'ha passat a mi tot fau donar de cap a terra i tornar-me a xacar revingut per la força del mateix dolor que m'aclaparava la primera impresió fa un accés de ràbia que em feu cloure els punys disposant-me a embastir tot quan se'n posés al davant però el que tenia més a prop no eren més que imatges dolorosament simpàtiques ben impròpies per desfogar el meu foror els dos llenyeters esgrugaïts i concirosos no saben a qui atendre si nosaltres o la criada que raulí d'un racó de l'era es tossegava el fum que havia dregat i gemagava dolorosament ens miraven compasiu sense fer res en Pep se'n glotava com una criatura en tuntits i esmaparduts seguíem corrent de si d'allà empaitats per les turbonades de fum espès i pudent de les alfades de llevant en moments ens envolcallaven recordo, sense tenir idea que ara donen així cada un, ara una altra anaven a pereguer nous espectadors que fets urnsenses com nosaltres mateixos contemplaven els progressos del foc sense ni pensar en fer res per d'aturar-los perfil cadàver del Molinefa ho he retirat d'entre les flames i algú tragué abraçats llençols i altres robes amb que tapar el cos horriblement del mort i les cants noes de la infel·lís minyona que vergonyides negava moure's del seu racó en quan a l'atac poca cosa en deia la criada quan elles despertar per les detonacions que ressonaven dins del Molí deia que la coralia era fora de la cambra elles llançar fora cridant esbarades sentint-se el moment tapada de boca i agarrotada sol recordava haver vist la coralia darrere de la taula de la cuina que es va demanar en voltada de tres o quatre homes que li parlaven el Molso ja era mort a prop d'ella després perdè'ls sentits i el tornant sis trobar el corral de les cabres tirada per terra i sense poder-se remanar de la corali deia que se l'havien endut a dalt de la mula més no sabia pas explicar com n'havia hagut esment faltava un individu del personal de la casa el veïlet que guardava el bestiar era inútil impossible buscar-lo i carbonisat entre les runes com el bestiar que no havia pogut fugir una mena de fatalisme paurós s'havia apoderat de tothom però grupos així allà es reunien els homes amb els ulls fits en la immensa fograda sex uns, plurosos altres i alguns llampagant de ràbia però tothom parlava baix com si ninguessin por de ser espiats algunes dones que anaven arribant ploraven desesperadament retorçant-se les mans amb els cabells més tard arribant Rafel esbufagant animant-se llavors un poc la sena aquest parlava crits i estava nerviós i verd de coratge Albert això és una embestida de llop carnisser digue-te amb un punt m'avagé obrint els braços dins dels que em vaig llançar com una criatura que no hi ha giterra que es dragui semblant bèstia però fes el cor fort fill i buscarem la torna amb totes per Sant Joan aquell lladre malaït bolsang i jo et juro que anirà per menjar i per veure va deixar-me per llançar-se vers les flames intentant després rompre la paret de la bassa per inundar la casa però convençut aviat que això no era practicable i que per altra part no hi havia res a salvar va deixar-ho amb tot això jo que seguia pres d'una mera d'ensupiment que em llevava la voluntat i casa la consciència de temps i lloc vaig deixondir-m'ho un moment el sentia prou meu algú que deia que la porta de la cabanya hi havia un paper escrit vaig llançar-me vers el rotllo que l'envoltava tractant alguns de llegir-lo sense travir-se a tocar-lo i vaig arrancar-lo d'una revolada era un paperar rebregat on amb un carbó hi havia escrit un enfilall de manasses i d'imprecacions en un llenguatge brut i barbra capaç de posar per illegallina començava i el ver dels cortals me l'hi t'hi sigues ets un quart, un fill de... i jo t'escurtxaré viu com a Sant Bartomeu més abans has de veure la teva a les meves mans com una mula de lloguer i has de veure el teu cremat i assolat i els que t'ajuden amb pep, enrefeli, l'herbós i tots escotarats i cremat i assolat-lo del llur perquè sabigueu tots que l'esperve ningú li fa tort que no ho plora vull rentar-me les mans amb la vostra sang enrefel-me la rancada els dits i després de llegir-lo enfeu una pilota rosa ganla i escopint-la amb ràbia cridant ja ho veieu nois quina mena de llop corra per nostres terres però la nostra sang més jo li juro que la meva l'ha d'enfitar abans de veure-la què dius d'Obert i tu, Pep vos acobardiu davant de les paraules d'aquell lladragàs malparit del bordell jo no podia dir res perquè la ràbia emnoava la gola i no feia més que m'estagarreneix que no poden així me reclamaven les entralles per primera vegada vaig arrepentir-me d'haver-ho escanyat al llavors que el tenies sota els genois jurem-ho, jurem tots anava cridant enrefel tu, Albert, que ets el més castigat i que jo crec que Déu et castiga per la llei que li tenies quan feiu àlias i perquè no em vas passar els taps quan ho tenies a mà i tu, Pep i tu, Joan i totes les persones honrades que totes parillen per un igual com aquest pare de família que aquí ja ho i aquests pobres nois que ja són cendres de la foguera com una guilla a la molt jurem-ho, deixar-lo de petja i enestar-lo com una guilla a la molta de la paiera perquè els corbs s'anafartin jo li jurava de tot cor amb extremituts que me feien suada en goixa en Pep tot plorós amb energia i alguns dels presents joves i veis també hi feien cor altres s'apartaven horroritzats i cabilosos i les dones ploraven a algunes acrets i picant-se el cap en això arribava l'Arbós acompanyat d'alguns Mossos les aparicions feu l'efecte d'una taula salvadora i tots deixaven la feina per en rondar-lo com el doctor, una família tribolada que té un individu in extremis i ell, com el doctor, avançava grave i mut movent el cap per totes respostes tot sortejant-ho a part tan suavement a les persones que se li posaven al pas semblava impassible més un lleuget o verdós de cara una mena de tremoló a la barbeta i els llavis closos entre els que hi estrenia un brotin de romaní denunciaven una ira concentrada i retinguda sols per una gran força de voluntat arribar a l'era de dalt on se li plantal davant en Rafel amb qui es digna creuar algunes paraules reconeguent-li autoritat com a balla de basegoda se dirigir en primer una persistenta i muda mirada d'intel·ligència després l'herbós comença a moure el cap pausadament de dalt a baix diguint per fi en veu baixa i seca Amigo, aquesta és grossa si és grossa feu en Rafel en veu reconcentrada o molí, ja ho veieu així n'hi ha un que ja no ho comptarà entre la foguera n'hi ha un altre fet cendre a la minyona l'han salvada per miracle agarrotada i mig morta i encara manc un altre, el musicot que encara que no has comprovat és de creure que és per allà dintre fet una torreina No, aquest s'escapat i és el que m'ha dotat el parte Respongui el subcavo en certa indiferència mentre dirigir una mirada al cadàver del pobre Moliner el qui un dels Mossos havia destapat la cara Després, continuant Rafel han robat la cor a l'hi i s'apartar per deixar-me el descobert a mi, que restava claperat i mut darrere d'ella amb les mans caigudes i el cap jup com l'estatua del dolor L'arbós m'ha dirigit una intensa mirada en la que primer hi vaig llegir tota la severitat d'una recriminació Parasa, semblava que n'és esclatar Més ben pronta com sentint-se tocat del meu desconort Sos ulls se tornaran pietosament dolços Pobre Albert, digue Sempre t'ho vaig dir que de la tornada de les pervetots seria la primera víctima La font de pietat que entreniaven aquelles paraules en boca de l'home endurit en els espectacles d'una lluita salvatge i brutal de tota la vida repercutien en només fons de mesentranyes Me vaig fer llàstima a mi mateix trobant que s'engrandia encara la immensitat de la meva desgràcia copades de llàgrimes sentia pujar-me als ulls i no trobant-hi sortida tornaven abaixant remolins produint-me sacudides nervoses i tremolament de cames en Pepi o un altre m'agafaren llavors amorosament oblidant-me a seure sobre el catxapit de la base Seguit d'en Rafel l'herbosa llunyada dirigint-se vers el Molí que en rondaran tornant a l'era i llavors començaran les d'eligències oficials un mosso tragué un tinter de banya i una cartera en paper d'ofici començant a redactar el parte prenent declaracions a alguns dels presents entre ells en en Pepi i a mi si bé l'herbós portava la seva delicadesa a l'extrem d'amuinar-me a lo menys possible una de les declaracions més importants va ser la del bailet que resultava ser el mateix a qui nosaltres havíem topaties poroguita a l'arribada que els lladres havien entrat pel taulat escalant-lo per la part de dalt on per raó del pendís del terreno alçava pocs pams i a partant algunes teules però ell, que dormia sobre un jazz de palla a l'acord de la mula no s'havia despertat sinó el terratrèmol de les primeres escopatades espantat corregués a amagar-se sota el rodet que estava parat des de sonar-me a gatall sentir l'espatec de la terrible lluita que volin ell el mosso morir en lluitant sobretot el primer corajosament, cridant i figurant veus de comando a gent que no existia sens dubte per fer pols assaltants el mosso, derrerament quan el remetaven a la cuina, clamava pietat la corali també li sentia fer grans crits com defensant-se els altres li parlaven dient-li que no li volien pas fer mal sobretot un d'ells li parlava amb veu grossa i reposada després li vingué com una oveïna que anaven a engegar la mola el que donar-lo el lloc ocupava era la seva mort se revingués sentint remor a la cor de la mula que guarnien aquesta i que hi muntaven a la corali que exhalava dolorosos jamecs demanant el seu pare el de la veu grossa l'enganyava dient-li que ja era endavant i que la solirien abans d'arribar a coll de dou quan les veus ja feia molta estona que eren apagades, li semblava el noi que la casa cremava i fugia el topant-nosaltres esperats a partir d'hi semagar vosc en dins a tot això, jo sentia que una mena d'inconsciència m'anaven fosquint l'enteniment a la desesperació impotenta que fins al llavors m'adluminava la nava substituint una mena d'entuntiment i passadesa de cap que fins m'adonava son en un d'aquests moments a l'alç al cap tenia al debat el boer del mas padrals d'aquell infeliz gullut que mirava amb sus ulls esgrugaïts i un posat carí caturesc a reflectir-se tota la llàstima de que era capaç aquella ànima rudimentària a creuar-se nostres mirades a remengar els llavis posant més de manifest la seva brillant d'entadura i, adquirint, s'afasomia encara una aire de major condou com a soar amb la mirada de l'Arabós aquella manifestació de pietat d'aquell objecte m'arriba l'ànima donant-me noves hàncies de plorar de plorar sense saber de què degut a la debilesa del cos que feia 24 hores que no havia tastat res l'insomni i el rosari d'emocions a qual més terrible que venia a sofrir, jo no sabia de quin manera sol sabia que havia perdut qualcom que era l'ànima de la meva vida que m'havia succeït una desgràcia molt grossa tan grossa que fins donava dret aquell infeliz degenerat a compadir-se de mi desvergi dejar la gent per ordre de l'Arabós que et, Rafael i en Pep i ara, què hem de fer exclamant Rafael com ho agafem per encorralar aquest llop i fer-li desmulsar a la presa jo estic en què anem de fer una de sonada o si no, no anem al lloc va semblar que aquelles paraules m'adespertaven d'un somni aclarint-se amb les potències lo suficient per a fer-me renaixer tota la ràbia i excletant crits de venjança en Pep era del mateix pensar era precis posar en peu de guerra tot el país prendre totes les collades i llocar uques que com gossos trastrejessin totes les balmes, bores i coves de la comarca que batessin totes les conques i afraus fins a trobar-los en que fossin amagats sota terra l'Arabós començar-lo del cap dibuixant una mitja rialla de llàstima sembla mentida que siguin tan criatures i que nascuts a la terra vos figureu que so de tabals s'aploden agafar llibres que us penseu euros-les amb un cadell? Aquest esperabaràs ja fa un any i mig que t'obtega amb els millors caçadors de la província i encara que sovint li han fet plomes no l'han pogut tombar mai i quan va començar ja era més múrri que vosaltres A més, si no hi hagués bones llocs els polls no arribarien a bé i aquí hi ha bones llocs, no ho dubteu pas ja heu sentit el bailat que deia que entre les veus ni havia semblat reconeix-la d'algun dels mateixos que més us passats aquí es guanyava les caixelades i els treiu per guardiants però segur que entre els mateixos que aquí han vingut a portar ocells no hi ha alguns confidents Desenganyeu-vos, com més fressa fareu, pitjor M'espas aquest el camí que hem de seguir Amurri, murrimig Tot i reconeguent el bon sentit del Parlament del Subcavo va caurem com una baragressada Jo que em frisava per entrar tot seguit en acció desesperant-me la sola idea de que la meva estimada hagués de passar aquella nit vaig començar a estirar-me els cabells i s'han glotat tot cridant però sants del cel, que serà d'ella amb mans d'aquest malaïc cabró i en un excés d'egoïsta follia vaig afegir-s'hi ve la podria haver morta com allò al seu pare tant de bo, menys patiria amb jo i ella Rafael i els demés estaven capbaixos com tocats de l'uterribla de la situació Larbós també manifestava tot l'interès competible amb el seu caràcter fred i avesat espectacles d'aquella naturaleza Mira, digue, posant-me fablement la mà sobre el muscle pots contar que jo faré tot el que de taulades avall fer-se puga tant per obligació com per la llei que et tinc fins al cor m'adiu que jo tinc de bé l'entrega d'aquest criminal més tot ha de seguir per sospassos contats el succeit és una terrible desgràcia més ja no té aturador i m'agradaria posar-te més no vull fer esment de les meves advertències que podien evitar-la deixem-ho i anem a el que fa bon so ni entreurem res de xecar el coure cridant el llop al llop ni tampoc de tirar el cap per les parets ni plorar com criatures siguem homes, prerem les coses tal com són i plantegem la qüestió el teu mortal enemic t'ha robat la promesa i et matarà quan pugui a tu i a mi i en aquests t'haurà de robar quan li vingui a mà això és la veritat, no cal donar-li voltes veient que jo em rebrincava ho ha jurat i té prou mala sang per cumplir el jurament i prou gent per ajudar-li cal confessar que nosaltres per nostra part no li portem pas millor voluntat en ell i que farem alguna cosa per cagar-li l'avantatge de pit no en manquem, assemble i de gent no en bancarà tampoc si vosaltres m'ajudeu veritat que ella ha fet l'entrada i ens porta aquesta avantatge això em tornarà a posar sobre el terreno de medissort i em feu esclatar de nou anys cenglògis bufecs ell després de parar-se un moment reprengue escolta'm bé, minyó, jo tinc més experiència que tu i et vull bé i per això parlo així per allò de més jo sóc esclau de l'ordenança desempenyo un càrrec de confiança tinc facultats, tinc autoritat i també tinc responsabilitats vull dir que jo, de tots modos obraré segons el meu criteri si em voleu creure i ajudar, crec que tots anirem millor si no, tant pis, que em piqui pugui l'home parlava bé tots reconeixíem que no hi havia altre camí que ho veïr-lo per més que la sang me rebollia cada vegada que em representava la meva cor a l'í en mans d'aquella lladragada, comadada per un home brutal, ple de males intencions i d'infernals desitjos Mira obert, reprenguei l'or boss tornant-me a posar la mala espatlla no siguem pas bèsties sempre la teva promesa és ara en poder de les perver no en pas de posar en dubte les intencions que porta més si reflexiona serenament el que diuen haver sentit els dos únics testimonis de la feta no trauràs la conseqüència d'aquell ibo, ara com ara, la vol a les bones la prova n'és que no li ha deixat entendre que el seu pare és mort se'ns dubta per no exagerar la seva resistència lo probable és que l'endre serà un tocó ben arrecerada esperant guanyar-se-la és de suposar que deus tenir confiança sobre la noia i que creus que es deixarà matar abans que donar-se aquella mala bèstia no se tornarà pas per als crúpuls vull-ho, més així i tot encara ens queden alguns dies de coll i aquests dies hem d'aprofitar per si a la quia t'agirem la garba ho entens? no sé si el bon home creia el que deia més és lo cert que les seves reflexions m'ha fer en algun pes si no para paivagama desesperació per almenys per acceptar l'actitud passiva que em demanava encara seguiran parlant bona estona sobre el mateix tema exposant l'herbós si ve molt reservadament algun indici dels seus plans un moment separat i girant en tots el cap a trens per un lleuger soroll que venia de darrere a la cabanya eren bilot, el buer, que semblava atarrejar amb la punta del gallato que gratis tu qui fer l'herbós em veu amenaçadora l'infel·lís al sal cap reganyar les dents blanques amb son mitriure d'idiota i tot balancejant el goll feu alguns passos mostrant un parrac de roba d'indiana dient amb la seva veu de nas pare d'allà he trobat això que d'hauria ser de la Molinera i he pensat, qui sap si els ja en fosques l'entret per aquí veu havia sigut un vestit de la cura li però que el coneixia, més la troballa no tenia cap importància era un retall rebregat, que el ben hauria dut bosque allà fins a veure que hi havia copçat la pluja tu plats un ja en fosque, li digui a l'herbós rebotent-li el parrac per la cara arria jaure amb la i gullot del bordell mira, bilot, agafa el drapeu dret a casa afegir el seu amo i digues que m'aneixin sopar per sis d'aire, eh? amb bilot, amb sa muerca de ximple la basala era trepitjant feixuc i balancejat el cap com un os i enfilar corrió la ball fi del capítol aquest és un enregistrament de domini públic per al LibriVox.org La punyalada, de Maria Baireda, llegida per Joan Pujolà capítol 14 capulat de fadiga i de bileza i vençut per una pesadesa de cervell que em tenia les potències entrebolides havia arribat a trencar el son més sols cosa de breus moments perquè aviat les terribles impressions que d'hoy agravades a l'enteniment s'aposaran en joc produint-me somnis horrosos per un cas estrany que podien dir-me d'estrevisme moral la imatge de la cura-lí, que era l'eix entorn del qual giravoltauen de molt temps totes les preocupacions de la meva ànima no apareixia per res en el camp de la visualitat de més potències ensenyades tot l'acció se desenrotllava pels pendissos de l'Alzine Avell en aquella tarda memorable en què l'Ivo i jo, agravenats com llop i gos anàvem a revolcons la naturalesa del cà s'encarnava tan bé amb la idiosincràcia dels propis sentiments que com una obsessió tàvica sempre eren la imatge d'aquella bèstia que es personalitzava al poc raciocini del meu esprit en aquells moments de matamòfosis passional eren dues bèsties que ens jugàvem la vida en defensa d'un predomini purament carnal jo sentia la xardó de sons brutals desitjos traduint-se en rugallosos gruflets i en renecs de significació quasi sols assequible la intel·ligència de la bèstia com sentia també ses dents de dragó fent-me pres al coll arburant-me amb un dolor rabiós completament deslligat de tota manifestació intelectual algunes vegades amb desesperats esforços arribàvem s'apremava el meu, el seu cos, bocant-lo i llavors era jo qui clavava les dents gruflava i renegava fins que un altre torn tornava a posar-me en la situació del bensut sota el seu cos que em gravitava feixuc sobre la boca del cor i així rodolant sempre rostos avall i deixant darrere allà una estela de can sangnosa el terreno acabar per mancar-nos i com una allau quan arriba a la singlera i sortir embotent per una vím sense fons entre esbaïments del cap i l'excituts del cos llavors vaig despertar-me horroritzat de mi mateix i amb la clare evidència de l'alucinat vaig començar a recapacitar sobre les peripècies d'aquella jornada luctuosa representant-se amb tota la tràgica història reconstruïda per modo admirable per elements testimonials, propis i ahens i pols deduïts gràcies al coneixement que posaia de les coses i les persones veia la corali, saltant esglaiada del llit els primers espatecs de la invasió i dirigir-se a la cuina per armar-se de l'adestral el seu pare, atacant corajosament els lladres escala-munt i morint sense esbatagar esclafat pel número el pobre mosso tractant de defensar la mestressa més bona voluntat que valor i morint a sus peus clamant pietat mentre que la pobra noia ja sola i sense avaliment de ningú seguia encara defensant-se per a patada darrere de l'escon amb el posat anòic de Berge Fresta que aquell dia raptava l'horribles per bé després, i aquí apareixia un xic borrosa a la visió, difuminada entre dubtes que empunien més que tots aquells horrors com s'havia rendit la corali? Com havia consentit en deixar-se robar sense esbarlar d'una destralada el crani d'algun dels seus raptors en què fos a trucar de la pròpia vida? I en el fons de l'ànima sentia que monegoís me tirava a regratejar a la pobra víctima que el com de la grandesa del seu infortuni semblant-me que la meva rabiosa pena sentiria algun conor de veure els cossos de l'Ivo i sus saïons revolcant-se en la sang de la corali d'estrelejats parella mateixa. Era sols una arrofagada de la meva imaginació favorosa que a pronta se esbaia vergonyida, redreçant-se en sol lloc el record de la seva imatge dolorosament púdica quan sota l'anteixinat del bosc plorava la seva lleugeresa i presentia la seva desgràcia. I tocat d'un esprit més justícia la veia rendir-se sacrificant-se pel seu pare a qui tant estimava i els butxins li feien creure que era presoner i que d'ella depenia la seva vida. A llavors sentir reinflar-se amb el cor impuls donades d'amargura que m'ofegaven. Tenim-me de veure la meva estimada rodejada de la doble orella dels martres sense profit ni glòria. Més, què deu ser d'ella, seguia reflexionant, en aquests moments a negre nit, sola i sense emparo, amb les grapes de l'esperver, en el fons d'alguna cova o d'alguna d'aquelles tutes d'artigaire perdudes al mig del bosc, on hi vivien gent que amb aparències de misèria o d'imbacilitat eren els millors confidents i llocs de la lladragada. Quina situació més desesperada la seva, presa d'un crepoló sense fren i llei, sense entranyes ni consciència que de tant temps se pateixia la seva carn com el llop la de l'any ell guardat a la cleda. Què seria d'ella en aquell precis moment? Potser lluitava corajosament, potser de fallia, potser... ja era ben sud, acabades les forces després d'aclamar inútilment el cel i la terra privada fins del sacrifici de la pròpia vida. Un violent cop de nervis m'ha fet portar els punts closos sobre el pit, em sembla que, pernejant com una pilèptica i esbufagant, saltava del llit. Amb peps el satan ves barat preguntant m'a què tenia, el pròpic enrafel sortint de la seva alcova. Què voleu que tingui? exclamava jo sense poder quasi conferir les paraules. Què voleu que tingui? si no tots els timonis dins el cos. Devia estar borratxo, no sé què, que poguer-ho donar mantenent de llitar-me com una parttera, ens semblant diada. Ara l'apena que em devora si afegeix la baraconya d'haver abandonada en aquell infeliç a les garras del llop. Com vull anar? L'infern, viva Déu. Regir el món, allà on senti ferum de cabró que allà serà ell, i ell. Amb peps, que era tan fervent de bot de la meva persona, s'ha disposat a imitar-me uns desordenats esforços per vestir-me. Enrafel, més fred o més reflexiu, procurava retreure amb les paraules de l'herbós qui tamia que certs treballs fets a l'esbuja rada, a més d'inútils, fossin perjudicials i comprometadors per la sort de la noia. L'herbós que faci el que vulgui, deia jo entre jameques i imprecacions. Vosaltres també fer el que vulgueu. Jo? Jo no descansar fins que n'hagi l'entreg o deixi la vida. Més per ells dels que corren els currarà pas per el que jo faci, que ni viva ni morta pot sortir-ne bé a lo que em feia, ni trobava manera d'acabar de vestir-me. Enrafel, de peu dret, d'escals, en cos de camís i sols amb les calces posades, seguia amb la vista tots molts moviments, pintant-se'n som posat una font de compassió i un estat d'ànim fabros predominat i serà. Al veure que jo com més m'avallogava menys m'havia sortit de la feina i m'excitava, se me costa dir que em veu reposada i afable. Creu-me Albert, reportat, i anirem tots. Vols que fem calcó? Ho farem. En Pep i jo t'acompanyarem allà on sí acompanyien, però es deixa més home, redeu, o si no, no farem res de bo. Ens la hem d'heure amb un que està molt ric com llest i que la corret gent té molta. Aquestes paraules m'aproduvien a un efecte i fent-me gran violència vaig lograr sobre posar-me una mica i vestir-me ajudat d'en Pep. Era tan negre nit que ni es coneixia encara per on havia de puntar el dia. Atreveçarem l'era, després un pasturim d'herba mullegada per la rosada, seguir amb un camí de carretes que ens conduï per damunt dels conreus i seguint un corrior al planer arribant amb el coll de mà l'herba. Des d'on, a la débil clara de les estrelles, sabeien retallades les llunyanes serlades de talaixar, les canals, bastracar i costa bona. Allà el camís partien tres, i en Rafael canava al davant perances girant rodó preguntant, i bé, cap ola donem ara. Què ho sabia jo? Mentre es caminava sentia certa paivagament de nervis que responia una satisfacció interior com la de l'home que fa a qualcom. Més al ser raptat per en Rafael, vaig sentir de cop el descuretjament del caminant, que atrapat per la nit boirosa, se dona de que es trobes ma perdut sense nor ni guia. Allavors la imatge amb la ida del dubte, d'aquell dubte que tantes vegades m'havia jumit el jou de l'home fatal caram per dia i que havia cregut esbaïda per sempre més, la vaig veure redreçant-se de nou davant meu, exacerbada encara pel dolor de la impotència. Venia ser com una nova manifestació de l'etern problema de la meva vida. Un ideal difusa en volcallat de tenebres, un objecte de perpètues covejances separat per una vim, un desig foll dobrar, delograr, mancat de tot orientació, i l'ànim semenant xiquint, les cames començaran a tremolar-me i el còsama que ho fa el vell dels tres camins. Fi del capítol.