 Delt fjorton av den siste viking av Johan Boyer. Denne Libre-voksinspillingen er offentlig eiendom. Leest av Katrine. Trettiofem. Der kom en vinter, da Lars satt på læreskolen og læste på spreng. Det var som han ville arbeide seg fra tanker som gjorde litt ont. Nu var Oluf med far på Luffoden, og her satt han selv og var både tørre og varme. Faren og Henry Krabben hadde kursjonert for ham i banken, så han kunne komme seg hit. Han tok imot fiskenes hjelp, men han strøk sin vei, og den eneste trøsten var at han ville bli som en talesmann for dem, bare han kom seg så langt. I dag hadde han fått lov å dre fra Oluf. My storm, dårlig med fiske. Oluf var bestemt på at slutter på sjøen og alt i vår reise til Amerika. Og far, tenkte Lars, far ville være altfor stolt til at sette seg imot. Han ville vel enda å hjelpe Oluf med penger til Amerika-biletten, men hvordan ville han ha det med seg selv i all stillhet? Mor haler oss i land en efter en, og han blev sittende over boken og stirre inn i denne mærkelige strid mellom de to. Faren kunne være så myndig og sterk, men henne lot han bestandig vinnne. Den bleke, redde kvinnen, som hver vinter var halvgal, og har likevel styr til å stregge så godt med det hele. Hun tok den ene sønnen efter den anden fra faren, enda hun visste han trengte dem så vel. Og han, ja, han lyste bestandig i ansikten når han snakket til henne, og syntes bare hun var makeløs. Olajs bøyer seg over boken og leser igjen. Han nå leser seg bort fra tanken på far. Men neste vinteren reiste Kristavre til å få den utenom sønnenbord. Oluf var i Amerika, og tosten var enn ikke stor nok. Det var ingen som amte at denne spennstige kar med den lette gang og det lise syn hadde stunder da han helst ville hjemme seg bort. Det var skjærlig på nordferden og siste natten i grøttøya, da de dagen efter skulle ut på vestfion. Da fikk han ikke sove. Det verste var ikke at han i morgen kanskje, han som de andre, kunne møte Guds ansikt. Det verste var at han kanelig sko-moan kunne vise seg for ham. Du slapp meg, du. Men du bergade ikke selv. Ja, ja, kunne han bare en gang komme til Bunnsi om det hadde stått i menneskelig makt at holde kameraten et minut lenger, for da hadde han vel levet nu. I morgen skal du over vestfion. Der var dem som syntes at han ble endnu verre enn før til at seile. De sa han seilte som en gap. Men det var nettopp i uveier at han så han kaneles. Og han tenkte, hvis du er skildig, da slipper du ikke under likevel. Han seilte stykt, men han seilte som en kar. Lars var blitt lærerinne i landet, langt fra sjøen. Han var en urolig hissig fir med tusen hjern i elden. Så var det foredrag, så var det ungdomslag, og så var det boksammlinger. Han kunne som moren aldrig sitte stille på en stol, men sanneten var at han vantribdes så langt fra sjøen. Han grep seg ofte i et stundet efter riktig en vill seilass i rock og skavl, særlig om faren sto ved roret og var som en gud på havet. Det måtte lese svekk. Det var en ny måte at ro på. Nu ville han lenger fram, nye eksamener, høyere opp. Han kjente litt til, hva det er at henger i og ro, om der skal gi ved seg et sted som han vil hente til. Så kommer bred fra moren, med små hjelpeløsebokstaver, og det siger at faren er død på lofoten. Han hadde lenge gått med en bull på låret som han ikke brydte seg om, så ble det rent galt en dag, og på sykehuset gikk han i vei. Lars kom hjem og så for første gang på mange år, de små husene neseunket i sned. Som en lesehus hylla var faren kommet sørre over i en kiste. Han lå på loven nu, og i kulden stod Lars og mor han stør oppe, og det løftet kiste lå gav av. Faren lå der i vitskjorte, med hendene follet. Det korte helsjegge var grånett, det lysehåret var krøllet som før. Og først nu hadde Lars læst så mye at han forstod, hvor mansvakert dette hodet var. Ansikte var blitt furet, en og annen motgang hadde han vel hatt også av sønnene, men nu syntes han så bli igjen, så må man kunne se hun marge, enda øynene var lukket. Og som Lars stod der, var det som disse lukket da inne spurte, er du blitt fin nå, Lars? Den gangen var tosten den tredje sønnen 17 år. Han hadde alltid råd med faren i to vinteret, og om våren sto han på høvetsmannens tofte og selte kobben hjem fra Lofoten. Men moren halte også ham i land. Samme våren solgte de båter, børnskap og husene på Myran, og så kom den store dagen for henne. Hun flyttet. Mord til Kristav er var dø for år tilbake. Marge hadde bare de fire ångene med. Nå snuddede hun ryggen til sjøen, endelig. Hun lei et selb gjelle kua, tosten satt høyt på flyttelasse og kjørte, søene ble holdt sammen av de andre ångene. De snuddede ryggen til sjøen, endelig. Hun hastet på, hun så ikke at de andre snuddede seg rett som det var, og så seg tilbake. Det var vår lukt også ved sjøen, en lukt av fukt i sand, av tang, av fisk. Men da de kom for bilen, det går brettebygden seg ut, og her begynte det at dufte av løvskog, av store akre, av blommer. Så kom de til dalen, solen skjén, her blevskog åser, elveshus, en ejem av hegg og gran. Nei, for en dag. Fjell reiste seg og lunet mot nord og vest. De ville vinterstormene ville ikke nå hit. De onde år var forbi. – Mord, gret du, satt den minste gutten. – Jeg kan godt flyre, sa hun, og tørket å inne nå lu. Hun gikk her og leiet en gammel kuh. Det var Ruslan med det hvite hode og de vakre holen ved meg sin knappene på. Den var 15 år, men Maria hadde aldri ville skjelle seg med den. Den gikk noe besværlig, men et stykke opp i dalen og løftet en hode og begynte å veire. Den husket sommerbeite deroppe, hvor den hadde gått i de mange sommeret, og den slog over så godt den kunne, i et lettere fort lag. Så kom de til den lille gården, to grå huser, stue og fjøs, på en jordflek i en bakke. Det var ikke så langt fra der hun hadde vokset opp. Hun følte seg hjemme her. Hun var endelig hjemme. – Men her er det altså mørkt. – Sutter et Johnetta da de kom inn i stua. – Tosk, sa mun. – Og siden var det den minste gutten som klinket. – Er her ingen sjømord? – Så begynte de et leve på den nye sted. For henne blev dagene gode. Ingen storm, ingen angst, ingen bølge som fråde til å holdt henne våken. Hun follet henne om kvelden når hun kom til sengs. – Endelig fant hun vår herre igjen. – Men da vinteren kom gikk tosten å være sturen. Han tenkte på at han nu kunne ha vært høvetsmenn på kobben. Han måtte søke dagarbeide på gårdenet for å tjene en skjelling, men på landjorden var han ikke nettopp noen kløppar. Han gikk som i en halvdøs. Han lengte setter fritt hav og en reald storm, og han så ont på molen som hadde nærret ham vekk fra sjøen. – De kunne dyrke opp gården, sa hun. – Ja, vel, men pengene til det. – Han forstod ikke at der kan bli pengere av at rote i jord. Penger blir det av et stor fiske, en medgang som kommer brott, som det rene lotteri. – Slik så han far på en forekjeneste. Slik var det på sjøen. Det var nu i vinterkvelden at ungenet satt rundt ovnen og ville høre om han far. Og molen hun kløplikke som lenger inn i mørket og ville ikke svare. Det ble tåsten som måtte fortelle, og hun så hvor alle øynene suget seg fast i det han la frem. – Far, sjøen, luftfoten, fortell oss mer. Den minste guden laget en trætaffel om til en luftfotbåt, stuegulvet ble vestfion, båten hett kobben. – Maria sukket. Han Kristavar var død, men nu ble det hans tur til at trekke ungerne til sin kant. Ville han en dag hale dem fra henne og ut på sjøen igjen? – Det skulle ikke skje. Så ble hun gående, på sin vis, og locke på dem. Hun prøvde at gjøre det vakkerte i stua. Hun slet selv å spare til dem for arbeids- og sante varåd. Kunnen bare få lært dem å trives her like så godt som hun selv. Og ikke ville hun tilstå at hun ofte selve å våke noen natten og liet efter noe ubestemt. Bynte hun at sakne bølgen, stormene, angsten? Hadde hun vært mot han Kristavar som hun skulle? Hadde hun gjort galt i at selge myre an, båtene, alt det han hadde stridt for? Hadde hun gjort ungerne husvel? – Natten er lang. Ut på sommeren gikk hun nedover. Hun gjorde seg en utildig gamle hjem hvor det nu var nye folk som bodde. Hun sto her og så ut over sjøen. Den lå blank og skinnende i solen. Aldrig hadde hun før sett at den kan være så vakker. Aldrig hadde hun forstått hvor den gjør det lyst omkring seg. Og at bølgen ikke fråder bestemt det, men også kan lulle og nynde som når småbarn singer. Hun gulante. Ja, er det ikke underlig? Da hun så gikk oppover tilgalen igjen, hadde hun liksom vært hos han Kristavar på besøk. Mange en gang kom hun senere til at ligge og lyge og lyge efter bølgen. Og til slutt syntes hun tydelig at hun hørte den. Det endte meg at hun vennet seg til at kalle den frem hver kveld når hun foldet sine hender. Den blev som en sang, en salme, som hun og Kristavar møttes i, og kom til at singe sammen. Tilgjeg meg, Kristavar. En vakker dag måtte hun ned til sjøen igjen som en liten valfart til ham. Men de minste ungerne turde hun ikke ta med. Den neste vinter reste tosten til byen for å tjene en skjelling, men hadd han ikke vantrivdes før, så gjorde han det her. Det endte meg at han strøk som lottekar til luftfoten, og Maria fikk først vite om det, da han alt var deroppe. Ja, så. Han som nu kunne ha vært høvetsmann på kobben, han ikkje som lottekar. Hans tanker på morgen blev ikke gode. Ut på våren skrev han til henne at fiske hadde slått feil, og skulle der bli en skjelling til at turke oppgården forr, så fikk han ta seg til noe ordentlig, og nu strøk han til Amerika. Han kom ikkje hjem om en gang. Han syntes fordi han hadde noe hjem mer. Nei, nei, tenkte Maria, og det var som hennes rygg sank sammen. Det blev ikke godt for dem som satt igjen på den lille gården, og mer en ene at lå Maria og Lyet efter bølgen, og foldet hennene og stønnet. Du må få late meg for Kristi skjell. 36. En mann stiger i land fra damperen, en herre i grådress og stråhatt, godt oppe imot i 40, han har lyst krølletår, og kort rødlig skjeg rundt et fast ansikt. Det er skole bestyre Lars Myran, og han går noen skritt langs tangskården og stanser og ser seg omkring. Han ånder inn en kjent lukt av sjø, av tang, av fjære. Fiskerstuene ligger innover langs bokten som før, men nu er meste parten malt, de er røde eller hvite. Her er det en ny slekt og helt andre tider. Fjorn er tom for sjøil. Der er dampere, og der er dunk dunk av motorbåter. De gråne ust ligger der endnu, men ingen lov fått båt stikker bakparten ut, og ingen langsseile ligger for anker innover land. Seilbåtenes tider forbi. Lov fått ferden, de hundre de mye nordover, er forbi. De gamle karen er døde eller går som åldinger, båten er hugget opp. Den nye tids motorfiskere er en industriarbeider på havet som røker skjegaretter og er medlem av en fagforening. Ja, ja, siger skole bestyre den, og likevel. Det er den samme gren, den samme fjord. Vestfjellene ligger med rødmønne snedskaveler som før. Det er bare menneskene. Å ja, det er underlig sådant at valg fartet til sin egen barndom. Det er ikke lett at finne den igjen. Han hadde et hjem derinne på en plassengang. Nu bor vilt fremmede folk der. Og moren som flyttet opp i dalen, hun enten med at bli sittende der alene en dag, ungerne strøk fra henne, en after en. De fikk aldri riktig fotfestet der, enda moren satt der på en nett liten går. Og nu er hun død hun også, og han søsken sprett over den vide verden. Tiden går. Han begynner at drive innover forbiplassene. Han bar en vadsak i hånden, men vet i grunn ingen steder at ta inn. Hva gjør det? En gang var han hjemme heroverart. Goddag! Han stanser utenfor en stue hvor en kjæring står og vasker klær. Det er Ellen. En gang heter hun Ellen Køya. Goddag, sikker kjæringen, og ser nu kjær i på ham. Kjenner du meg Ellen? Nei. Hun glaner. Skulle hun kjenne en slik bykar? Vet du ikke at vi to er mann og kone? Vi ble vift. Vi et på en lov en gang. Nei. Nei, nå har jeg aller. Hun klasker seg på låret og slår opp en latter. Nei, er det det, Glas? Og nei, om forlatels. Jeg skulle vel si de. De pratet sammen. Hun var vakker fremdeles, enda hun alt var en slitt kone med fem barn. Kallen var fisker en gang. Nu arbeidet han på fabrikkebyen. Den vei var det godt med mange. Så går han igjen. Minnerne strømmer på. At arbeidet seg frem på en kant er at svikte på en annen kant. Slik er det, og der er det ikke noe å gjøre ved de ting. Men innovert nøst bråstanser han. Hva er det her? En lang velvet båt brennt av solen, herriget av storm og ringen. Det er en luffott båt. Han går rundt om den. Der er et lite skilt fremme ved stavnen. Nån bokstavere er enda så vittleselige. Der står sjøblamsten. Lars Miran blevstående å knipe munnen sammen. Han husket han Jacob. Han pinade med lichfoten. Han hadde gode grunne for at huske ham. Og der ligger båten. Han sto lenge og så på den før han kunne gå videre. Han hadde snakket med forskjellige kjenninger da han nedenfor en plass fikk øye på en elgammel guppe som gikk hveraket høy. Skjegg og hår var mektig og grått. Hva? Halvt vet han ikke. Skolebestyreren ble stående og glane. Goddag, Jacob! Kamlingen så opp fra deg han holdt på meg og sa goddagen igjen og ville så rake videre å drive på. Han hadde en rød topphuvudet på hodet og øynen i det barket ansikt var dypt innsunket. De minnet litt om størknet blod. Du driver med slottonnen, så skolebestyreren. Det var så det, og den karna er ut og færdes. Kjenner du meg ikke du heller, Jacob? Nei! Han så opp og ned på fremmet karn. Hvis ikke du hadde reddet meg fra velve ennatt, så stod ikke jeg her nu. Ja så! Gamlingen små flyt og tenkte seg om, men han hadde reddet så mange. Da han så fikk vite hva man hadde for seg, skygget han over øynen og sa, ja så pinade truereg deg ikke noe lel, for du er deg far din både opp og ned. Nei, er det det, Glash? Hvor gammel er du nu, Jacob? Åh, folk påstår at jeg er over de 90, men når helse er god så. Er du satt bort nå? Åh ja, Gud Bære, det var fat i kassen til slutt. Og du har ikke solgt sjøblamsten, ser jeg. Åh nei, jeg tykje som så, at vi to får morkne opp sammen. Så begynte gamlingen å drake igjen. Han måtte drive på, skulle selv folke unna ham en skjilling til tobak. Slutten av del 14. Slutten av den siste viking er vi jo han bojer. Takk for at du hørte på.