 Rector, consellera, autoritats, colegues de la comunitat universitària, amics i amigues, vull manifestar la meva gratitud al rector per invitar-me a dissertar avui davant de vostès. Per mi és un gran privivegi al qual confio sobre correspondre. Els presento a continuació una anàvisi d'alguns mecanismes que expliquen com funciona la màgia, des de la perspectiva de les neurociències. La màgia, l'ivusionisme, que tarda a crear efectes que són impossibles, que violen les nostres expectatives, aquests jocs que concloen amb la transgresió de les lleis naturals. L'ivusionisme és una activitat artística milenària, avui, però, per fer bona màgia, cal fer cap aviança estratègica amb el diable, cal tenir dedicació a entrenament i d'ots artístics i creatius, i cal dominar també un imatge catàleg de mètodes i tècniques que l'ivusionisme ha anat acumulant a llar de segles de proves i errors i que conserva amb discreció, que és una sabiesa adquirida de forma empírica i que avasta moltes disciplines científices, des de la física, per exemple l'òptica, la mecànica, l'electrònica, els nous materials, però, sobretot i principalment, que és el que jo vull, em preferiré una mica, les neurociències. Un joc de màgia sempre comença per una demostració, un breu robat, una determinada argumentació que acaba que conclou, de manera inesperada, amb un resultat que és impossible i a la vegada generalment fascinant. La primera reacció que el públic té és la de sorpresa, que és una emoció transitòria, la sorpresa sempre conduit a alguna cosa, en aquest cas desconcert, potser admiració o envedoviment, però són sentiments que els quals s'imposa el misteri, el no saber, aquell impossible. És quan el públic diu, no pot ser, no pot ser. Els desenllaços, per tant, dels jocs de màgia, que jo crec que el punt interessant, poden provocar situacions que són tremendament transgressores, provocadores, i com els argumentaré ara continuació, el que passa és que són situacions que deixen el descobert, deixen amb evidència, els automatismes i les predisposicions que caracteritzen el funcionament del nostre cervell. És a dir, el que fa la màgia és jugar amb el processament inconscient del cervell. De fet, la majoria de tot el que pensem, sentim i fem, no estàs sota el control del processament conscient. Nosaltres només som conscients veritablement del que en diem els resultats, i no pas dels milers i milers de càlculs per segon que s'han requerit per arribar en aquests resultats. Qui fa la majoria de feina, qui pren decisions automàtiques i de manera instintiva és el cervell inconscient, i és el cervell inconscient el que ens permet sobreviure en un món que, entre altres particularitats, el que ens proveix és un enorme cavall d'informació que, com ara veuran, no som capaços de gestionar. El ser humà és un animal, diem, tremendament visual. Pensin que destinem prop d'un terç de tot el escorça cerebral a processar la visió. A la natura, a l'entorn, ara mateix, en aquests moments, estem revent una veritable allau constant d'informació. Imaginis, a cada retina dels ulls, més o menys, hi arriben cada segon aproximadament uns 70 gigabits d'informació. Això equivale a 70 pàbicues amb la seva banda sonora, cada segon, a cada una de les retides dels ulls. Qual cosa, com poden imaginar-se, és com excessiu. I, per tant, el que ha desembogupat el cervell humà és una capacitat, tot un conjunt de sistemes que el permeten filtrar, seleccionar i, finalment, crear la nostra pròpia reivitat amb molt poc informació, amb dades incompletes. I, aleshores, amb aquestes quatre dades, per dir-ho d'alguna manera, gràcies al context i gràcies a la nostra biblioteca personal, que és allò que hem anat aprenent i que tenim a les nostres memòries, el que fem és omplir i completem les imatges. Sé que alguns no en poden creure, però això, finalment, baixis. El que construïm la nostra pròpia reivitat és que el com nou és una cosa intuïda i sugerida per als pensadors de sempre. Aristòtil, Plato, Tolameu, després el Besen, i fos el mateix Descartes. Aquí hi ha... Aquesta era una sospita basada en proves que s'havia sugerit, però que avui hem pogut anar comprovant. Perquè qui veu, qui toca, qui escolta, qui ho veu, qui saboreix, no són els òrgans al sentit, és el cervell. Això, finalment, passa dins el nostre cervell. De la mateixa manera que molta màgia no succegen a les mans de l'artista, sinó que molta màgia el que es produeix és en el cervell. Com els deia, endrebem una llei d'informació i només n'emprem una petita part. Aleshores, com funciona això? El que fem és que estem constantment inferint i ho fem de manera automàtica i molt perfeccionada. Nosaltres disposem d'un sistema interpretatiu que està molt, molt perfeccionat. El cervell el que aconsegueix són una sèrie de conjectures molt ajustades i convincents. Esclar, a vegades això falla, té un petit error. I aquests petits errors, que són errors d'interpretació, ens poden donar lloc a viatjos cognitius, a prejudicis, a falses memòries i també, a vegades, a il·lusions, óptiques cognitives. A la bossa trobaran aquest full. A la bossa trobaran aquest full, que veuran que avui el discurs no hi és. Jo el llegeixo una mica, però no hi és. Aquest és l'exemple d'un error. És a dir, m'han de creure i ho poden comprovar. Les peces A i B són idèntiques. I no hi ha manera, no ens en sortim, anem mirant. Si vostès posen, amb el company del costat, els posen a l'allum, jo avui deia, Òngels, no et gasis gaire els diners, que s'ha de veure això a l'allum, no? Comprovin, posin la peça A damunt de la B. Són idèntiques, però no hi ha manera. És a dir, ja ho veuran, comprovin, no? Ho són o no? Sobretot en una casa ho retallen, fan la prova. Bé, és un exemple. Veig que comproven, però creguim, són diferents. No, no, no. I no hi ha manera, eh? No pot ser, no pot ser, perquè... Si no funcionéssim d'aquesta manera, que és molt perfeccionat, de tant en tant no tindríem aquests petits errors. Crec que això precisament prova la manera de funcionar, no? Arribem aquí de manera automàtica i no... Bé, el cervell té una gran àrea vimitada, cap a un cap. És una maquinària extraordinàriament perfeccionada. El cervell també té unes vimitacions metabòbiques. I, com diré, molt al final, per acabar-ho de dubar, el cervell valent, processamentament, si ho comprem amb els chips dels ordinadors més convencionals. I això també té altres derivades. Per tal de superar o minimitzar aquestes vimitacions, el cervell, el que fa és utilitzar unes estratègies efectives, extraordinàriament efectives. Com, per exemple, el cervell només processa allò que canvia. Ara posaré exemples allò que contrasta. El cervell descarta molta informació que no considera útil. Per tant, és capaç de seleccionar, de ser selectiu. El cervell construeix una il·lusió de continuïtat, que ara em perveré. La màgia el que ha pres precisament és manipular i interferir subtilment aquestes estratègies, precisament aquestes. I la màgia el que fa és com de hacker. Hacker del nostre cervell, avui es diu, entre pel porto al darrere, això que es diu ara. Examinaré ara quatre d'aquestes estratègies i veurem com la màgia se n'aprofita. Vull començar primer pel que es coneix per la construcció d'una il·lusió de continuïtat. Com els deia, no estem amb condicions tècniques de processar de manera simultània tot el contingut d'aquesta escena amb alta resolució. No tenim espai, no tenim capacitat metabòbica. I, per tant, hem de seguir estratègies. Tot i que la nostra, diguem així, representació, tot i que la nostra experiència visual és una cosa ininterrompuda, és una experiència convincent, però aquesta continuïtat, com ara veurem, és totalment il·lusòria. Per acabar-nos d'adobar a nosaltres, només tenim bona agudesa visual en un lloc de la retina que se'n diu fòbia, que equivale al 2% de tota la superfície de la retina. Allà és on distingim bé les coses. La resta de la retina serveix pels grisos per altres funcions, de manera que, si una persona té una evasió i no té fòbia, s'ha de declarar legalment cega. És un 2% només de tota la superfície de la retina. Clar, a les hores davant d'aquestes limitacions, la solució, entre altres, consisteix a emnar extreient informació mitjançant moviments contínuos dels ulls. Nosaltres constantment fem diversos i imperceptibles moviments que són escanejadors amb els ulls de l'entorn al qual estem veient. Fem moviments sacàdics, fem uns moviments suaus, fem tota mena de moviments i així anem plint al quadre, tal com un pintor ho faria mitjançant les seves pins allades. Però esclar, pensin que fem de 3 a 4 moviments per segon. I sort que no veiem aquests moviments ràpids als ulls perquè ens espantaríem de nosaltres mateixos. Aquesta és una altra conseqüència. Per tant, si a més hi afalleixen. Des que miren un lloc a un altre 3 o 4 cops per segon, en el moment que es desplaça, d'un lloc a l'altre, desconnecta. I si afegeixen el perpelleig, doncs estem, aviso, estem entre 4 i 4 hores i mitja a la foscor. Mentre estem amb vigília, mentre no dormim. Ho sento, però amava notícia, però estem unes 4 hores i mitges. I aquí, a més, s'adorma classe. Per tant, serem sumant allò, això ja és, no? Se'ls ha de... Per tant, el fet és que captem de manera discontinua, però la nostra experiència no és fraccionada, és contínua. Això és una continuïtat, per tant, immusòria. La solució és que el cervell, el que fas, va fusionant aquestes distintes pinzallades en una mateixa escena o en pols buits. Tenim unes memòries que són efímeres, que són les memòries sensorials, són les que guarden tot el que hi ha en un moment determinat. I això ens permet que quan anem al cinema, el cinema és el mateix, no veiem la succesió de fotogrames, sinó el que veiem és les imatges fusionades amb continuïtat. Aquesta il·lusió de continuïtat, però, té els seus riscos, i un d'ells és el que en diem la seguesa al canvi. Em posa, Martí, a la... Bé, mirin aquestes imatges consecutives. Entre aquestes dues imatges hi ha una cosa diferent, però probablement no són capaços de veure-ho, és que no podem veure-ho. Hauríem d'imaginar-nos que posem teòricament una rexeta mental, i, aleshores, posar d'aquesta rexeta que fem quadret per quadret, i anem comparant el que veiem i el que veiem, fins que arribarà un moment que sí, ho pillaran, vegin que aquí hi ha una floreta de groga que apregi i desaparèixer. Però aquesta és la... És a dir, només comparant amb petits buscins a la cena, podem detectar diferències, i això és degut que la nostra memòria... Temporà la nostra memòria a curt termini i dona el que dona, té una capacitat vaimitada, i no ens permet agafar tota la cena de cop i comparar-la immediatament amb l'anterior. Ho hem de fer trossets, i ara aprofito... Això és una cosa no prevista. Vull aprofitar per fer un homenatge. El senyor Ja no va plaç. Aquest és un dibuixant que pel que s'ha pogut des de l'any set... Va traspassar fa unes setmanes, jo crec que és per això que havíem de fer el seu homenatge. Des de l'any 77, publicant un dibuix diari a la venguàrdia i avui diaris més de tot Europa, es veu que ha deixat un llegat de dibuixos per mesos, i que els hi haig de dir que no sàpiguen, oi que segueixen una determinada estratègia, que és anar agafant buscins de la cena i anar comparant. És que és l'única manera, perquè no tenim prou memòria per agafar la figura de dalt i comprar-la de cop amb la figura de baix i que se'ns apareguin aquests buits errors. Clar, el que passa és que normalment no funcionem així. No estem... no funcionem així, és impossible. I, per tant, són molt dependents de la memòria courttermínica, com els deia, que té aquesta capacitat limitada, i, per tant, tenim de tant en tant segueix el canvi, i això explica situacions, moltes situacions de la vida quotidiana, a vegades problemàtiques. A Barcelona, qui no s'ha trobat de cop caminant amb una bicicleta aquí al davant? No és que no l'havia vist, és que la cena, el tema de les bicicletes és bastant... bastant... i dels vianants, jo crec que és bastant exemplar, és un bon exemple, però sobretot també el tenen els conductors de cotxes amb les bicicletes. L'any 2008, perquè això és un veritat problema, per reforçar la seguretat dels ciclistes, l'autoritat del transport de Londres, en el 2008, va publicar un esport magnífic, és una historieta molt pròpia de la cultura, de la tradició cultural d'on dinenca, és una explicació teatral d'un crim, durant el qual passen coses. Ara els posaré, l'únic que els demano, encara que no l'entenguin, és que mirin atentament les escenes, d'acord? So mi. Clearly, somebody in this room murdered Lord Smythe, who, at precisely 3.34 this afternoon, was brutally bludgeoned to death with a blunt instrument. I want each of you to tell me your whereabouts at precisely the time that this dastardly deed took place. I was polishing the brass in the master bedroom. I was buttering his lordship's scones below stairs, so. I was planting my petunias in the potting shed. Constable, arrest, Lady Smythe. But how did you know? Madam, as any horticulturist will tell you, one does not plant petunias until May is out. Take her away. It's just a matter of observation. The real question is how observant were you? Quants canvis en vist? Clar, n'hi ha hagut 21. La majoria de vostès no han pogut veure aquests 21. Clearly, somebody in this room murdered Lord Smythe, who, at precisely 3.34 this afternoon, was brutally bludgeoned to death with a blunt instrument. I want each of you to tell me your whereabouts at precisely the time that this dastardly deed took place. I was polishing the brass in the master bedroom. I was buttering his lordship's scones below stairs, so. But I was planting my petunias in the potting shed. Constable, arrest, Lady Smythe. Molt bé, gràcies. Aquest és el tema. Per tant, construim una il·lusió de continuïtat, i a causa d'això, moltes coses, molts detalls ens poden passar desapreseguts. Els mags ho saben, i ho saben molt bé, no saben què es va seguir el canvi. Tinc aquí uns companys que, quan dic aquestes paraules, miren així estrany, però, en fi, han après aquella mà és més ràpida que la vista, i en saben. I durant molts jocs de màgia, doncs passen moltes coses que no podem veure. Anem a una segona estratègia. Els recordo de nou que estem en aquella situació de que no podem gestionar tota la informació que arribem constantment, d'acord? I, ha hagut això, precisament, només processem quan les coses canvien. De fet, el cervell processa informació exterior només quan detecta diferències, diferències d'alluminància, en diem, diferències de gran d'àrea. Com deia el pintor Matís. El Matís té una frase que la trobo de Sabi. Diu, jo no pinto coses. Jo el que pinto són les diferències entre les coses Matís. Estava expressant, precisament, això. Això, en diem, processar per contrast. I què volem dir quan diem contrast? Imaginis que darrere d'aquesta pantalla surt una persona jove nua. Ah, no? Seria una sorpresa, en fi, no? Difícilment algú hi passaria això, desapercebut, però si això passés en una platja anodista, aquesta aparició doncs seria anodina. En fi, no ens cridaria la mateixa atenció. Precisament, aquesta captació tan selectiva de la informació, aquest contrast, fa que els receptors dels òrgans, els sentits i les neurones només reaccionin, només s'activen quan hi ha contrast. Hi ha calcom amb escena, que és estrany, és anòmal. Inconscientment això ens crida l'atenció. Ens fa reflexionar, això genera contrast. Quan calcom és llògic i previsible, tota l'atenció es va desactivant, l'atenció s'utilitza per altres coses. I, precisament per això, per aquest motiu, quan volen i només quan volen els macs, han après a no despertar que amb mena d'alarma no crida gens l'atenció. De fet, en les presentacions dels jocs de màgia, quan hi tornin o quan hi vagin per primera vegada, recordin que veuran que tot sempre és llògic i previsible. Els macs van com una persona nua amb una platja nudista. Res sense i al final de col. Inesperadament salta la sorpresa, que és l'ascència del que és la màgia o l'invusionisme. Per veure'm ara més concretament de l'atenció. Ja hem dit dos coses, la il·lusió de continuïtat, la màgia és més ràpida que la vista, els macs no desperten l'atenció quan volen, no generen cap contrast, tot és llògic i previsible. I per veure'm ara de l'atenció. El que els comentava per gestionar aquest allau d'informació que arribem, el que hem fet és aprendre a descartar molta informació, la seleccionem, el fet és que sabem posar filtres, això ho fem de manera automàtica, són molt selectius, i quan ens concentrem en calocom, quan hem seleccionat una cosa en concreta, és el que tècnicament diem que estem atenent una cosa. Quan estem atenent una cosa és que hem seleccionat calcom, i insisteixo, això pot ser quan ens estem concentrant mentalment en calcom, no necessàriament quan estem mirant alguna cosa. Alguns aquí m'estan mirant, però segur que pensen en el nòvio o la nòvia o vés a saber què. Però una cosa és que en mirin, altres un temps la teva atenció posada. I la meva obligació és captar la seva atenció. És una de les feines que tenen els macs. Està constantment tenint l'atenció del públic a les seves mans, perquè segueixin el fil conductor de l'experiència que els... que els hi presentaran. Bé, l'atenció, novement, és un procés mental que està limitat per aquesta memòria curtermini, novement, per tant, estem davant d'un funcionament que és vulnerable. I això els macs ho saben des de fa segles. Els macs són el reis del control de l'atenció. Fins i tot han enconyat una prova, que es diu misdirection, que és com una mena de paraigües que, en el que hi engloben, tota la parafarnàvia, tota la tecnologia que dominen, però sobretot el que fan els macs és que dominen el que en diem la comunicació noverbal. Controlen l'atenció del públic amb la mirada, amb els gestos, i són capaços, com deia, d'estar continuament i activament dirigint l'atenció del públic, mentre es fan un joc de màgia. Ara els posaré un exemple. Quan nosaltres observem una cosa, per primera vegada hem de fer un esforç d'atenció important, dirigit a interpretar allò que estem veient. En l'altre extrem, quan l'escena ens és molt familiar, per alguns de nosaltres entrant a aquest saló d'actes, aleshores dediquem molt poca atenció i, en tot cas, la posem amb altres. En mig, o quan una cosa nova es percep de manera, amb successives ocasions, de manera repetida, aquell esforç inicial tan gran, va declinant. Cada vegada, doncs, perquè ho anem veient repetidament, i això precisament ha fonamentat un principi en màgia, que és el que se'n diu el principi de no repetició. Segons el qual els macs mai repeteixen jocs basats en el mateix mètode. No repeteixen pel fet que, a mesura que el públic va veient exactament el mateix, cada cop estan millors condicions d'anticipar el que passarà i fins i tot de posar-se a pensar més del compte sobre allò que està veient, a diferència si tot és nou. I, a més, si el públic aprena saber on ha de dirigir l'atenció, allò que aquesta atenció estigui adreçada pel macs, el que toca, doncs la situació pot comprometre el desenllàs de l'efecte màgic. Jo crec que la majoria de vostès no se n'han adonat que el mocador vermell ja no hi és, oi? Poder, sí, poder no. Això ha passat en un moment en el que jo els he convidat a que estiguessin pendents d'una altra cosa, uns quants. Jo no sóc mac, però vull dir, aquestes són coses d'exemple. Però vaja, mirin aquest paisatge. Molts ja el coneixen, no? Paisatge, uns núvols, etcètera. Per molts, aquest paisatge no els dirà res. Exactament. Crec jo, però esclar, si ara jo els he dit que aquí hi ha una vaca, a partir d'ara i per sempre, fins que s'ho vulguin, de mi i d'aquesta dia positiva, ara sempre veurà en una vaca. El començament no hi era. Ara hi ha llets. Aquest és el kit de la qüestió. Ja en les nostres memòries, ara hi ha aquesta imatge, que és la que ens permet a nosaltres que sigui ja familiar i que vegem això. Us vull parlar d'una altra tema que també és molt familiar. I algú creu que es poden atendre dues coses a l'hora. La resposta és un no contundent, rotund. Quan l'atenció està dividida, les coses les hem de atendre una arrer a l'altra, una arrer a l'altra. I, contràriament, el que puguin pensar o puguin dir, les conviccions populars, les persones multitascues no existeixen, el que sí hi ha, són persones molt entrenades per fer determinades tasques i que les desenvolupen amb gran rapidesa i amb una eficiència extraordinària. Però les coses funcionen en el cervell una arrer a l'altra. Una arrer a l'altra i no a l'altra. Nosaltres, quan estem davant d'una demanda d'atenció molt alta, mentre estem veient el vídeo, mentre respondem a la tasca que se'ns deriva, no podem fer altres coses o no es podem fer bé. I el risc principal d'aquest fet, que és un fet de com funcionem, una arrer a l'altra, llevat de l'entrenament, també dona lloc a situacions de vegades arriscades, arriscos, i en aquest cas se'n diu el principal risc de l'atenció dividida, és el que en diem la seguesa per desatenció. I s'han acumulat moltes proves demostratives, per exemple, d'aquest conduir i mirar el WhatsApp o aprovar per telèfon, només fa que augmenti el risc de patir un accident, i aquest estiu passat ja crec que dels accidents mortals de Catalunya, la primera causa que ha desplaçat l'alcohol i altres coses, és estar aprovant per telèfon. Segueix per desatenció i segueix al canvi, expliquen situacions imprescindibles a la vida quotidiana, molt freqüents vegin ara el vídeo d'aquest mac l'ondinen, que va de turista, surta als carrers del Londres, ha demanat que vi indiquin on es va una determinada plaça o carrer. Aquest és en Jarré Brown, aquí de turista, paren aquest senyor, i ara vi demana un esforç atencional que vi indiqui on ha d'anar. Vostès mateixos viuen. Sorry. Però la vida segueix. Aquest senyor està per la feina, és un senyor amable, que el que està és indicant el carrer. Ara vi està indicant el carrer una altra persona, no? I això... Un després pot ser rebobina, però... Ah, sí. Trinca, trinca. Si tu continues així, et faràs una altra manera d'anar-hi. Molt bé. That seemed almost too easy, so later on I'll see how far I can take it. Excuse me, do you know where Trinity Church is? I think that's the right thing. Okay. Last time I switched with someone who looked a little bit like me, but where's the fun in that? You know who, who best directs you? El canvi és espectacular, eh? That's the proof, no, the lady in the grave. The other side. Yeah, the other side. But you say you don't know where she is. Exactly what street, no, but it's in that direction. Okay. Thank you. Bé, en definitiva, ja ho veuen. Aquest vídeo ens demostra que no sempre es pot atendre tot, no sempre es pot catar tot el que passa en un moment determinat, sobretot si el que es tracta és d'una demanda important, ser amable, atendre el turista, indicar-ho adequadament, i, per tant, com més dividida estigui l'atenció, menys informació podrem captar, si l'atenció està dividida, no, no, de fet, allò que no es s'aten, no es memoritza, i, per tant, després no existeix. Els macs saben i utilitzen molt la divisió de l'atenció amb la finalitat de que no vegem coses que també passen per un escenari. Aquesta és una altra tècnica. Els macs ens fan mirar allà, no els convé, no sempre tenen èxit, i també aconsegueixen allò que diem que un mira però no veu. Un mira però no veu. Bé, i en quart i darrere allò que us vull parlar de la percepció, d'un fenomen que nosaltres etiquetem com un acte creatiu, un acte d'interpretació, perquè, de fet, quan atenem, quan ens hem seleccionat i ens concentrem en alguna cosa, aleshores, immediatament, el que fem és interpretar, deduir, obtenir el significat, quin és el significat d'allò que estem mirant. Per tant, aquest acte també és un acte d'interpretació, és un acte d'inferència, que és possible, gràcies al que guardem a les nostres memòries, per això diem que és un acte creatiu. Per interpretar el que fem és fem evaluacions d'hipòtesis. Ara els posaré un exemple, també. Fem inferències vellasianes, o que fem és emprem el reunament estadístic en retrospectiva, calcularem quin és la millor probabilitat, la millor conjectura, que es correspon a allò que estem, a allò que tenim al davant. I, generalment, ho tenim significats molt encertats, però, com sempre, empren molt poc informació. A més, els hi afegeixo, que la informació ens arriba al retí, ens arriba amb dues dimensions, és bidimensional. I aquí d'entrada nosaltres ja hem d'inventar, perquè una informació en dues dimensions pot correspondre a infinites imatges. Però nosaltres fem aquestes conjectures, aquestes hipòtesis, molt, molt ben perfeccionades, i no ens queda cap més remei. Aquesta és una imatge borrosa, això és una simulació que reflecteix com arriba una imatge comprimida al cervell per tal de ser processada. La informació del que captem als ulls circula pel cervell i ha de passar inevitablement per diferents colls d'empolya. De tal manera que la informació es comprimegi, es es comprimegi, i en aquest trajecte es van produint pèrdues, per això hem d'acabar reconstruint la imatge. I això ho fem gràcies al que tenim a les nostres memòries. La majoria de vostès ha interpretat que aquesta imatge comprimida correspond al actor Charles Chaplin. D'acord? No, és que si aquest actor vostès no ho haguessin vist mai, aquesta imatge no ens diria res. Gabriel García Mázquez ha 100 anys de soledad, té un paràgraf que jo crec que és molt avocuent, i que havia reflectit aquest fenomen. Diu que el mundo era tan reciente que muchas cosas carecían de nombre, y para mencionarles, había que señalarles con el dedo. Jo crec que això reflecteix aquest procés interpretatiu. Bé, els perbaré d'un altre fenomen de la percepció, perquè, per sort, el procés perceptiu té una particularitat i és que sempre ens ofereix solucions, una vegada equivocades, per sempre ens donen solucions. És a dir, el nostre cervell inconscient no ens deixa mai a l'estacada, sempre ens apareixen solucions, de vegades d'una manera automàtica, i de vegades aquest automatisme dona allò que una tendència irrefrenable ha de completar qualsevol objecte que se'ns presenta, parcialment ocult. No hi podem fer més. Nosaltres sabem completar-lo, aquest objecte, d'acord? Encara que la informació sigui escasa. És un procés que ens domina. I aquesta figura que veuen aquí és reflecteix o ens revela els riscos de les nostres, jo diria, obstinacions, els nostres automatismes, perquè el frecuen és pensar que en la part oculta, per exemple, hi ha alguna d'aquestes possibilitats, però també podrien ser aquestes altres. És clar, això la màgia ho sap molt bé, i prou que se n'aprofita, i aquí em quedo, però juga també amb això que en diem la percepció a modal. Per tant, no només inferim constantment, sinó com deia el començament d'agut a un tema de temps, també ens anticipem, perquè som lents. L'avantitud del nostre cervell és important, entre la reacció motor o mental, ara genera vits, o a qualsevol percepció, es produeix en un retard d'un terç de segon, per això és molt. Amb un terç de segon, diríem, sobre la realitat. Aquest retard encara pitjora, si a més ens il·lideixen l'atenció, en fi, això encara pot empitjorar. Per mi, el millor exemple de la naturalesa i proper, hi ha molts, però per mi el millor és el del tenis. El tenis és molt i vostratiu, la pista són 20 metres. El jugador que té el cervell generalment llança la bola uns 200 quilòmetres per hora. El contrincant, en aquells moments, només disposa d'unes 400 milècimes de segon, que és menys d'un segon, per detectar la trajectòria de la bola, dirigir el seu cos, posar la raqueta, finalment, colpejar la bola amb la direcció adequada, això com som capaços de fer-ho, això. Doncs creant hipòtesis, magnífica, amb molt poca informació, segurament amb la coreografia del jugador quan tira, inferim, ens anticipem i retornem a la bola. Una meravella, de veritat, és una meravella. Jo ara els demanaré, per acabar, els demanaré un petit esforç col·lectiu, molt petit, i la varen castellano, perquè mi pretensió és sumar les mentes biolíngües de les que no són biolíngües. Les vull a pedir un petit esforç col·lectiu consistent en què memoritzen les paraules que diré. ¿Están ustedes preparados? Es que el rector me hace de notario. Venga, cuando estén preparados verrego que memoricen esta lista. Sin miedo, ¿sí? Caramelo, ácido, azúcar, amargo, bueno, sabor, diente, agradable, miel, refresco, chocolate, duro, pastel, comer, tarta. Sense por, que vivan en vosaltres braços quienes creen que dice la palabra sabor, sin miedo. I ara que vivan en vosaltres braços les persones que creen que dice la palabra dulce. Jo no he dit la paraula dulce, una bona majoria ha estat el braç. Això... Això se'n diu un error de tribució amb una memòria temporal saturada perquè no poden memoritzar totes les proves que ha dit. De din masses, vostès, sense cap problema, han suposat que jo havia dit aquesta prova. I això, el fumot, és que en la vida quotidiana ens ho fan molt sovint. No diré res més, no? Acabo, doncs, a més de la atenció i la percepció, la màgia els informo, que també pot interferir, subtilment, al món de les nostres memòries, totaltran la fixació dels records o haver promovent obrits, desinformant, o dificultant la vocació dels records. La màgia també sap manipular les nostres decisions més incentives i això s'assuma una mica el que els he explicat i que, evidentment, no tinc temps per estendre'm. La conclusió és que la màgia s'aprofita de totes les estratègies del nostre cervell inconscient, juga amb els nostres automatismes, amb les predisposicions cognitives. M'agrada dir que els mags han après a dialogar amb el cervell inconscient, que és aquest gran desconegut. Vostès han tingut, durant tota aquesta estona, en aquest dau, aquest magnífic dau, vermel. És el que deiem de la percepció modal, això no és un dau. Està decorat com un dau, però, de fet, és una capsa, una capsa que conté un altre dau, d'acord? En aquest cas, un dau gris, no? O aquest dau gris, aquest dau gris... També és una capsa. Aquest dau gris també és una capsa, en aquest cas, és una capsa buida, d'acord? Que és la que estava, ho tenim clar? És el dau gris que estava dins del grau vermell. El que és inversambant en un moment determinat, i que de cop i volta trenca tota l'ògica, és que el que era el dau que estava dins, ara està fora, i el que està fora estava dins. Això és el que té la màgia, la màgia el que fa és que, sovint el que faig, ens provoca amb les nostres lògiques, fa que les nostres lògiques són il·lusòries, i més enllà d'això, la màgia, si té... dóna plaer perquè la màgia sempre va, sempre va carregada, és un cau de sorpreses. Moltes gràcies per la seva atenció, i aquí el que hi ha és un dau gris. Gràcies. Gràcies, gràcies.