 Senyor Alcaldeça, moltes gràcies per la seva presència aquí. Ens ha fet unes quantes preguntes, em prenem nota i, si prenem nota, tenim fama de fer alguna cosa amb aquestes notes a aquesta universitat, de manera que intentarem col·laborar gràcies per aquests desafiaments que ara ens presentava. Senyor conseller, president del Consell Social, secretari general de l'universitat, senyor secretari d'economia, senyor regidor, senyor secretari d'universitats i recerca i diputat, senyor secretari del Consell Universitari, amics rectors, moltes gràcies per venir ara que fem tantes inauguracions i, d'especial, trobar-vos aquí, vice rectors. Anteriors rectors, deixeu-me que aquí faci també ja l'ha fet el conseller, però que faci aquí una mica d'emfasi agraint la presència a l'anterior rector, al professor Morejo, i d'una manera molt particular al professor Argulló, el que va posant marxa aquesta universitat. Gràcies per ser aquí. Senyor Cíndic de Greuges, senyor president del Tecnocampus, companys del Consell de Direcció, de l'universitat, amics, benvolguts. Jo us llegiré el meu discurs que no és llarg i que va dedicar als meus companys de l'àmbit d'humanitats, com veureu a continuació, però tenim algunes bones notícies que em farien mal rector, si no aprofités aquest moment per dir-les, com per exemple la renovació del Premi Severo Achoa per la Barcelona Gravi d'Escola d'Economics, que és una empresa que compartim amb l'Universitat Autònoma de Barcelona i que té la seva entitat pròpia, com sabeu, però que involucre, naturalment, spars molt importants de la nostra universitat, i aquesta és una gran notícia, la renovació, com ho és el nou flamant de fa dos dies a tot estirar, Maria de Maetho ha aconseguit pel nostre Departament de Tecnologies de la Informació i la Comunicació, que s'afegeix el que va obtenir l'any passat, el mateix Maria de Maetho, que va obtenir l'any passat el nostre Departament de Ciències Experimentals i de la Salut, i per fer bo el que insinuava just al final del seu discurs, el professor Rostarrac, el qual també agraeixo moltíssim, ho he fet abans, però també ho volia fer entre aquestes endreces, és una mena de demostració que allà on la mesura no acaba d'entrar d'una manera tan neta i poden haver indicadors d'acompanyia. Els nostres estudiants, un grup d'estudiants de Ciències de la Comunicació han obtingut, crec que els premis això és una cosa nocturna, més aviat amb Sona, els premis ondes, de Ràdio Barcelona i la cadena, han obtingut un premi ondes, un grup d'estudiants per un treball de final de carrera, el nostre Departament de Comunicació, un grup d'estudiants guiat pel professor Jordi Balló. Moltes felicitats a tots aquests, són les notícies més recents, i altres de bones, però ara em faria massa llarg. I ara ja us llegeixo el que havia anunciat, el començament del seu llibre, Les paraules i les coses, que va ser un veritable bestseller de la filosofia del segle XX i que crec que encara es ven. Michel Foucault va entronitzar aquell any 1966 un conte que Jorge Luis Borges havia publicat pocs anys abans en el recull d'altres inquisicions. El títol del conte és l'idioma analítico de John Wilkins, una de les preferències literàries de l'anterior rector. Borges, evidentment, no necessitava l'entronització de Foucault. De fet, nosaltres diem Michel Foucault, i en canvi diem Borges, i això ja denota quines són de vegades les posicions en el pantheu. De que no necessitava l'entronització de Foucault, però probablement no s'hauria parlat tant del fragment que ara s'hi terè, si no hagués encapslat el prefàcil de les paraules i les coses. Per confirmar-ho us diré que ara mateix el llegiria amb menys timidesa si pogués estar segur del fet que com sospita la senyora Nàia, que és la cap de la Següent Directorat, com sabeu els de la casa que sou aquí, no l'he utilitzat ja en algun altre discurs semblant aquest. M'excuso per les meves obsessions, i és així, en tot cas, si s'acaba verificant la repetició d'avui, serà en un context peculiar. Per mostrar com les relacions entre els conceptes i les coses responen a jocs dels quals sovint no podem tenir un grau de consciència suficient, aquest fragment era, en efecte, ideal. Ideal per un llibre que du com a subtítol una arqueologia de les ciències humans. Esses ambigüedades, redundàncies i deficències, diu gran mentider, com sabeu Borges, recorden a les que el doctor Frans Kuhn atribuïa a cierta enciclopèdia china que se titula Emporio Celestial de Conocimientos Venévolos. En sus remotas páginas está escrito que los animales se dividen en A, pertenecientes al emperador, B, embalsamados, C, amastrados, D, lechones, E, sirenas, F, fabulosos, G, perros sueltos, H, incluidos en esta clasificación, I, que se agiten como locos, J, innumerables, K, dibujados con pincel finísimo de pelo de camello, L, etc., M, que acaban de romper el jarrón, N, que de lejos parecen mosques. Fins aquí la citació. Ahir al matí em va semblar, perquè jo us he dit que porto el discurs escrit, però improviso una mica perquè la vida és dura, ahir al matí em va semblar que per un misteri encara més sorprenent que aquesta clasificació sense rang, almenys sense el rang que nosaltres reconeixem com a rang de conceptes d'animal, podia llançar-me a aprofitar gairebé totes les categories per intentar descriure aquesta universitat nostra, que avui celebra una festa, el jubileu dels seus 25 anys, i atrevir-me fins i tot a dir algunes coses sobre el seu entorn. I començo, doncs, ah, pertenecientes a l'emperador. Probablement abans d'afondar-se efectivament, aquesta universitat va pertany a una mena d'emperador, però des del 1990 no, és clar, és una universitat pública. Encara fem aquestes que diuen que gairebé la meitat, després em sembla que passo per aquí, en un moment, pensen que la Bumbeufabra és una universitat privada. Doncs no és així. Dic que això, que és curiós, una enquesta recent, crec que es va encarregar, en tot cas ens la va presentar el procés així en Jordà, en què és l'encarregat del pla estratègic. És un pla estratègic que tenim gairebé a punt, a punt de presentar-lo al claustre i al Consell de Govern. Ha estat molt participatiu, que a majoria de vosaltres coneixeu, evidentment, deia que aquesta enquesta encarregada demostra que la meitat dels ciutadans de Catalunya, gairebé la meitat, insisteixen a creure que la Bumbeufabra és una universitat privada. És massa gran aquesta xifra del 50%, massa gran per recolzar-se en la meva particular explicació, la preferida del tema, que és la de les noces i la confusió final de Ramon Llull i Pumpeufabra a dalt del cel i en el pòsit cultural de bona part dels nostres conciutadans. Tenim aquí el rector de la Universitat Ramon Llull, però que alguns potser alguna vegada es pensen que és el rector de la Universitat Pumpeufabra i no perquè ens assemlem gaire tu i jo, Ramon Maria, sinó probablement perquè Ramon Llull i Pumpeufabra aquest procés d'identificació ens peja una mica a nosaltres. Un salt formidable de set segles, un salt místic i una confusió també mística de la llargíssima barba l'oliana amb la cara neta del Fabra, aprofito per agrair el Max de Esteban, que avui no ha pogut venir el seu cartell, sinó un cartell que a mi personalment m'ha semblat molt apropiat per celebrar aquest 25è aniversari. Crec que tots el teniu i si no us el donaran a la sortida enrotllat en una bossa de l'universitat. Crec sincerament que conté la solució a l'enigma de la Universitat Pumpeufabra privada, però no, la Universitat Pumpeufabra és una universitat pública amb vocació inequívoca de servei públic, només amb un toc que voldria afegir, que aquesta vocació és tan inequívoca que ens porta a creure que el servei públic s'ha de fer de la millor manera possible, sense complexos ni prejudicis, respecte a força, conceptes de bu, que hem eratat i portem el damunt de l'administració pública hispànica. Bé, hem balsamados. La Universitat és jove, però bona part dels membres de la comunitat ens estem fent bells. Vull dir d'edat, no desperit, ni molt menys respecte. Jo no veig ningú del meu voltant que no millori respecte cada dia. Ja us ho vaig dir a uns quants de vosaltres amb nocturnitat aquest estiu en una reunió que solen fer de nit amb alguns col·laboradors molt particulars, molt implicats en l'universitat. Però això no és broma, ens anem fent grans. Els fundadors de 40 anys en plenitud mental, encara que, com deia, en una certa adolescència física, que de mica en mica s'ha anat corregint, tenim pocs anys de suc per davant. Ara som joves, a l'hora som joves. El nombre de jubilacions és ínfim. En això, i gràcies a la infinita perícia del govern espanyol, estem ben fumuts. Em refereixo a la taxa de reposició del ministre Dizenda. Personalitzo un vell, encara que probablement ell no és el principal culpable. A la millor universitat espanyola, de vegades es diu en algunes coses, ara mateix us citava el professor Tarrag, la FABR, durant prop de 10 anys, no haurà pogut ni podrà contractar professors estables. Gairebé no podrà. Si no és que ens espavilem per algun cantor, s'haurà de llargar de les possibilitats de la taxa de reposició. Podeu imaginar quin gust per aquesta època fer director. Els col·legues em deuen estar aclamant pels bars i passadissos de la casa. Però amb el Semade o no som una universitat que s'ha posat en forma, en plena forma durant aquests temps, durant aquests últims anys. Sabeu que ens gastarem tot el que hi hagi i més en el que s'ha de gastar els diners una bona universitat. Per allò que deia abans del servei social. Ens ho gastarem en professors joves i llestos. Jo em conformo normalment amb el gènere neutre, però amb presència de l'alcaldessa. I ella deu saber per què ho fa. Em respecta, em sento motivat, per dir-vos que aquesta universitat ha d'invertir sobretot en professors i professors joves que ens empenyen. Us asseguro que el govern està fent mans i mànigues per assegurar-nos a tots el futur d'aquests joves col·legues. C, a Maestrados. Ara s'ha de més curge. El context normatiu és esficciant. Nosaltres apostem per l'autonomia i el ratiment de comptes, però la resposta és paternalisme dels legisladors i tothom tranquil cap ratiment de comptes. Sento parlar de desconecció. Tant de bo arribi una desconecció universitària de la regla del mínim esforç que continua majoritàriament establerta en el nostre entorn universitari. D, lechones. Avui no tractaré aquest tema dels porcs. Està massa connotat i hauria de precisar d'aquí parlo. I avui és festa. Com deia Xatobriol, hi ha moments en què el Menyspreu s'ha d'administrar amb molta avarícia. Em sembla que diu amb molta economia. A mi m'ha sortit de memòria amb molta avarícia. El Menyspreu s'ha d'administrar amb molta avarícia, de tan gran que és el nombre dels que n'estan necessitats. E, sirenes. Ulysses es va fer lligar el pal del vaixell per poder escoltar el can de les sirenes sense perdre el seny i fer-se atrapar per l'encantèri de la seva veu. Els mariners, que l'acompanyaven, duien tapes de sere i podien continuar fent la feina. A la Universitat tots som músics sense saber-ho i ens hem d'escoltar interiorment per no deixar-nos seduir massa de pressa. El can de les sirenes és una manassa per l'universitari i està obligat a preguntar-se constantment per la presència de sirenes al seu voltant. Compte molt imaginar que tenim una direcció molt clara i us demano que pensem que ho tinc en compte. Pensava que era un ésser amb alcemat, però és una aranyeta que farem passar, que si no em va distreient perquè es va agonxant. Demano el paper. F, fabulosos. Alguns entre nosaltres ens semblen fabulosos. Són excel·lents en els seus resultats i pertanyen a tots els col·lectius de la comunitat. Vull dir que n'hi ha en cada un dels col·lectius de la comunitat. Ells i ells ens ajuden a tots. Ara bé, hi ha figures fabuloses que són fàcilment reproduibles, clonables sense gaire despesa, vull dir. Us convido a prestar atenció als companys menys repetibles, amb més caràcter, com diria l'esperit de la paraula Ariston, antic, caràcter de molta personalitat, amb més caràcter, els més singulars. Ens convé molt a ser diferents i ens convé molt la gent que és diferent, que és peculiar i els hem de cuidar. El diferent, el no estàndard, l'irrepetible, ens ajuda tant o més que el fabulos. Atenció amb les faules. El meu pare, la supervivència d'aquesta universitat, depèn tant dels fabulosos com dels singulars. G, perros sueltos. Aquí ja em perdonarà una altra vegada dir que el mateix que he dit en relació als porcs. H, incluïdos en aquesta clasificació. El mateix és clar. O si és que això volgués dir que incloses en la clasificació de conjunt, jo també aposto per la inclusió, la inclusivitat, la no exclusió, el no excloure d'una universitat. I, que s'hi agiten com a locos. Els meus íntims saben que tinc dissenyat un museu fantàstic fet de diverses vitrines sense llegenda on la simple presència de tal o tal col·lega conjunt, tal o tal col·lega junts allà, en aquella vitrina, tingui un significat evident per als de la casa i potser fins i tot per als que no són de la casa. De vegades ens enfadem massa. De vegades juguem a ser d'aquells que s'enfaden i que són veritablement esgotadors. Repeteixo, de vegades ens enfadem massa i massa aviat i no cal, que s'hi agiten com a locos, no cal. El que cal és intentar fer-ho bé, millorar, ajudar, treballar en sentit i no només treballar. En aquests 25 anys d'històries se'ns ha mirat així des de fora amb aquesta estranya punyateria impròpia dels qui aposten per la veritat i tan freqüent entre universitaris. És veritat que la Universitat Pompeu Fabra tenim un tracte especial? Doncs sí, tenim un tracte especial. En gran part ens esforcem més per a no res. Som la segona Universitat Catalana per la CUP en finançament públic. Em disgusta dir-ho perquè el govern ens ajuda i ens entén i perquè els meus companys actors també ho entenen i són uns grans companys. No cal agitar-se. Jota, innumerable és, he dit jota, he dit jota perquè la lletra pertany al text original. L'única cosa innumerable són els indicadors del model de finançament i el laberint del sistema de qualitat en què hem caigut. Com tu que això s'acabarà aviat? Per exemple, ja que de vegades he parlat malament en públic de les agències de qualitat i és de justícia dir el que s'ha fet, que s'ha fet com cal, l'Agencia de Qualitat de Catalunya ha apostat seriosament i ens ha ajudat a iniciar un procés fins ara en sòlid en el nostre entorn d'evaluació de la recerca ho agraeixo de tot cor als responsables. Cà, dibuixados con pincel finísimo de pelo de camello. Borges, en la seva ficció tremenda, es referia sense saber-ho a la Universitat Catalana del Futur. Els indicadors que, amb aquesta mena de pincells, es bossen un sistema universitari de recerca català que podria costar-se els primers registres mundials. Ens falta que el pincell més gruixut, que ha dit de passada, és un pincell de pel de porc, estigui a l'alçada del fi de pel de camell. L'Universitat Bonfabra, quan no és avantguarda o esforç d'avantguarda, es col·loca a l'ombra i s'acosta tant com pot cooperativament els projectes de primera fila científica que tenim a la vora. Som la casa més acollidora possible per les iniciatives valentes que de vegades viuen prop de la llar de foc, però que es podrien trobar a la intempèria. Em sembla que és ara que he d'agrair el president de la European Association of Universities i el president del Barcelona Institute of Science and Technology, que hagi acceptat de fer la lliçó inaugural d'aquest curs, molt especial per nosaltres, i que l'hagi fet també. Moltes gràcies, Rolf, ja t'he dit que en algun moment et citaria el discurs i ha arribat. L, L, etcètera. Aquesta categoria, evidentment, és un avís perquè el locutor vagi acabant. M, que acaben de romper el jarrón. Si no m'equivoco, si he capgirat amb els meus molt estimats col·laboradors del Consell de Direcció i altres persones que ens ajuden d'una manera particular en el govern durant aquests dies, dic si he capgirat els usos i tendències d'aquesta universitat, us demano excuses. Em fa l'efecte que he dit ja fa temps, potser d'una manera que no era prou clara, si tant textos literaris que potser només agraeixen els meus col·legues d'humanitats, incapaces de dir-ho sol amb les meves paraules, que, de bona fe, em poso com exemple d'una convicció. Aquesta universitat té moltes possibilitats de ser una universitat extraordinària, una de les millors d'Europa, però no només per l'entorn sobre l'agislat que està realitzant iniciatives de progrés, sinó també per la temptació dels tics interns, la temptació de les sirenes. Necessita viure en un estat de renovació permanent. Un bon company de fora de l'universitat, però que la coneix bé, em va dir fa poc temps fent melollet, a veure si deixes tranquil alguna cosa. Em sap greu, però no ho farem. N, I, N, l'última, que de lejos parecen mosques. Encara que en el món siguem una universitat de mida mitjana en ple progrés, en algun dels rànquings que ara s'esmentaven més refinats, som la cinquena del món en creixement, en progressió durant els últims dos anys, la 64 del món en qualitat de publicacions, la 12 del món de menys de 50 anys, això val el que val, i és inapropiat segurament que hi posi gairem fes, i ara en el discurs després d'haver escoltat el Rolf, malgrat això dic, com una universitat petita, com una mosca. La mosca, deixeu-me que parli clar, és comparativament el nostre pressupost, sobretot la universitat, llueix molt més del que hauria de llui, encara és més mosca d'aquelles tan petites que gairebé no es veuen el nostre pressupost. Vull agrair la presència en aquest acte a tots els que sense volar amb nosaltres se'ns acosten per conèixer bé la fàbara, la pompeu es diu, la estadística aquella que deia abans, les entrevistes diuen que ja ningú diu la fàbara. Jo dic la fàbara una mica per portar a la contrària, però vaja, s'ha de dir finalment la pompeu, i la nostra posada diu jo la pompeu, des de fa molts anys, etcètera, i per tant, diguem-ne la pompeu. Us demano que siguem clars i que intentem ser propers. Conseller i secretari d'universitats que ens coneixeu del tot, el caldeça, que ens coneixes més del que probablement la nostra gent s'imagina, és evident que l'Universitat Pompeu Fàbara necessita una Catalunya políticament diàfana i una ciutat de Barcelona que brilli com un situs, com un territori de cooperació global, dit amb tota la modestia, Barcelona i Catalunya també necessiten una Universitat Pompeu Fàbara. Com se sol dir, si no existeix, si no existís, haurien d'inventar-la. Felicitats a tots per aquesta resistència, a tots vosaltres, i per la festa, que és tota vostra, a partir d'ara, una festa frugal que servirà aquí fora ara immediatament, declaro inaugurat al curs 2015-2016 a l'Universitat Pompeu Fàbara.