 Юнашки глави. От Старопланински легенди на Юрдан Йовкуп. Записано за Либривок с точка Орг. Записане обществено достояние. Иляда 876 май 7. В Петък изграде се пръсна стух, че няколко момчета бългърчета побили знаме в Бълкана. Излято писано Хаджикиро табака от Сливен. Под стърмните баири, където физвита черна дъга сетъм не е ха старите дъбови кории, селото се оставаше неизменно от векове. Едни и същи се оставаха планините на около, поляните по добромерица и побоцур, кънарите и долиштата в Грамовец, където, ако няко извикаше, ехото повторяше гласимо до 7 пъти подред. Еще много стари и неизменни неща имаше, но хората забравиха за тях и когато станеше дума за нещо старо и отколешно, говоряха Елиза Тополата в Белизненската махала Елиза Дяда Руся са Понжията. Никой не знаеше годините на старата Топола. Макар, че беше си съхнал в ръх и понаведена на една страна, тя не падаше, както очакваха някой. Дядо Руся също не остаряваше, той имаше обичай да си седи вън на улицата, напейката под Белата стена на къщата си, да си дреме там на слънци или да гледа Балкана на среща. Тъй бяха го запомнили от години. Наблизо в соседния двор се изправеше Тополата и сухият и в ръх, като звила бодеше в небето. Вечер листата на старото дърво затрептяваха като пеперуди, сянката му се проточваше през Мегдана и стигаше до Белата стена, под която седеше дядо Руси. Докато повечето сели ни бяха навлекли вече френски дрехи, дядо Руси носеше още сиви, потури и червен пояс. Лятно време пък ходеше по ръкави, хубави, бели ръкави, който напомниха за наятамо и сякаш хвалеха сапуна, който правеше. Но то беше едно време. Едно време за наятът на дядо Руси беше обгърнацни проницаема тайна, но сега когато всеки знаеше сам да си прави сапун, работите му потръгна хъзле. Вся пак никой не беше го чул да се оплаче, кое как той свърваше да свържа двата края, навиваше и хар, че и работата си. И все тъй чисти и бели като сняк бяха ръкави тему, и все тъй намираше време да си почива въдна пейката. Като едно време. Тъй си стоеше дядо Руси и та е пролет. Стоеше си и си мисляше, кое от всичкото и, што се приказва и село, може да е истина и кое не. На женски приказки той не вярваше, но сам беше забелязал, че в сяка сутрин чорбъджите се събират на черковното кафене и нещо загрижено си шепнат. В сяка сутрин субашата ли излизаше пред конака из часове наред, гледаше то горе по върховете на пленината, то долу из Калдърамените улицы на селото. А в той време за птетата седяха по стълбата в двора на конака на мръщени, зли, держаха пушките си в ръце и конетим ги чакаха оседлани. Ставаше нещо, готвеше се нещо, но где, от кога, това не знаеше дядо Руси, нега знаеше както се виждаше и субашата ли. И друго беше забелязал дядо Руси. Под същата бяла стена, под която той си сидеше, беше обоштърското дюкянче на Милуша Синъму. Виждаше се да се е вратата едно малко открехнато прозор, че голямо колкото дубка. От някоя време на сам в дюкянчето често беше започнал да дохожда пенько до Дованика. Какво тръсеше той при Милуша? До Дованика имаше десетина дечорлига, всички боси, кондури не му трябваха, беше развей прах и поцеледни се скиташе избалкана да търси и мане. Сиромах човек беше, имаше нужду от пари, но какво тръсеше той при Милуша? Вечер при Милуша дохождаха пък млади хора. Дохождаха насабираха се до толку с, че дюкянчето не можеше да ги побере и тогава с Милуша ще минат в къщи. Милуш ги води, Милуш им командова. Дядо Руси не виждаше нищо лошо в това. Млади хора са, мисляше си той, на единум са, защо да не се сабират? Не, че дядо Руси не знаеше съвсем какво се готви, и той беше под очул нещо, знаеше, че идът тежки дни, че се задава буря и той не каква да е буря, а хала. Когато небето трещи и светкавици лъкатушат, като че падат змейове, когато пред облаците хвърче турли и ги водят. Тогава може да падне град като камани и нищо здраво да не остане. Такава буря и деше. Дядо Руси само не знаеше, дали тя ще ще да заобикули на близо или ще ще да удари тяхното село. Тъй си мисляше той въдна пейката си. Виднаш, като се прибрав в къщи ми на покрайстаята, където Милуш се затвареше с гостите си. Те стояха там до петлена време, и или малчаха като мъртви, или пейаха тъй, че ки ремидите падах от къщата. Дядо Руси се спря пред врата да й погледна пресключалковата дубка. Погледна и и стърпна. Представята стояше Милуш. Неговият Милуш, с хайдушка премяна, с високи бели навои, изкръсто са ни черни върви на тях. На главата му кълпак с лъвче, фръцете му сабия. За днегу други играят тълим с пушки, трети, наклякали до огня, леят куршуми и правят фишеци. Дядо Руси разбра всичко. С отринтато и седна пак на пейката, погледна балкана и се усмихна. Знайел си всичко искаше да каже, а молчиш. От далеч изглеждаше, че дремея беше весел и само дето не викваше да се смее, като гледаше как с обашата ли гледа на всички страни, гледа, а не вижда нищо. Смешни му се виждаха и чурбоджиите, като ги гледаше как развяват дънестите си по тури, как се сабирате си шеп над важно-важно, като че държат света фръцете си. Нищо не знайте ви, нищо. Мисляше си дядо Руси. Беше тя, свърши се, Турция ще падне. И дядо Руси си спомня, че между многото приказки, които ходеха из селото, той беше чувало, че двама калугири преспали през Денеси в Метоха. И те носили една книга, намерена в света гора, в която се пишало, че Турция ще падне, нащо им пише тъй, тъй и ще стане. Свършено. Ясно виждаше дядо Руси на къде отива работата, и се страхуваше, и се радваше. А инак всичко си вървеше по-старому, хубаво време, слънце. Балкана се разхубавил, зелени дабрави го опасват долу, по тъмни в средата, а най-високите чуки, изрязани в небето са както винаги сини. Над тях бели облъци се спрели като кули, и в селото, и в него пролет. Гъста и тежка е зеленината на овощите, някъде над сухите довари се си не е люля, кили висят желтики чори над съфнал сълкам. Бо си момичата пробягват от порта до порта, и на главите им са закичени червени лалета. Топло е. Хубаво е. Те е винаги, когато има нещо да се случи. Но сред бял ден и в такова хубаво време на дяда Руси му се струва, че нищо лошо не може да се случи. Лъжа му се виждаше и това, което беше видел пресключалковата дубка. На ни бипък, тъй да му се е привидело. И макар, че беше като зараснал на пейката, той става и тръгва към дюкенчето на Милуша. Искаше да погледа, да изпита. Дяда Руси се изправя на малкото прозорче. Наведена те сгяха Милуш работи. Пред него стои стара жена. Че както ти реках Милуше? Говори тя като пресълзи, да ги направиш, ама хубавичко, здравичко. И колкото ти казах, не ми взема и повече Милуше. Влиза млада булка. Стърните и червени и пълни, ще се пукнат, веждите и сточени като пиявици. Тя слага пред Милуша черни, кунтежки, че пици спиринчени токове и бързо-бързо започва. Зими Милуша да ги направиш, направи ги най-напред, трябват ми, ама слушай Милуш, хем да ги направиш здравичко, кубавичко и много няма да ми искаш. Дяда Руси се смея. Лъсват влага и очите на старата, смея се и тя. Булката пламва като бужур, оглежда се, побипва се поръченика, под рехите. Не знае, защо се смеят. И ти ли искаш малко да ти вземе? Собтва седя до Руси и не нашега. Хайде, тазе бедна баре мати? Всекър ти е червясъл от пари, а лта ни има скрина да ги мери. Кажи Милуш, че бързам, казва Булката, до качена. Милуш повдя ли глава? Ризата мой разкупчана. Яки, издути гради. Врат като дънера на дъп. Малко бледо е лицето му, напъстрено с жълти капчеци. Завити са на горе Русите му мостачки, но учите му са добри. Сини очи с черни пръчи ци в тях, които се смеят. Същите очи на дяда Руся. Милуш взема донесените обувки, оглежда ги от горе, от долу и казва. И повече не давате, а? Добре, некъде е тъй, ще ги направя. И се усмихва. Една усмивка, която е най-доброто му обещание. Това жените знае, а ти повече не се пъзарят. Булката изхвърква на вън и тича по станцето през улицата. Сох ка ние и въздишки излиза и старата жена. Отива си на пейката и дядо Руси. Не мое за парите, мисли си той за Милуша. Гляда само да свърши работата всеки му и то и то. Мина се още няко и други ден. Милуш работеше. На среща имаше дъзчемплет, а до него ябълка. Там често се явяваше люца, дащерята на комшиите и поглеждаше към дюкенчето. Вечер Милуш отиваше доплета под клоните на ябълката и приказваше с люца. Черна е още по-висока изглеждашето полата и затклоните и като злато грееше месяцът. Тя Дуру си стоеше на пейката си, правяше се, че не вижда нищо, в тие минути му и двъха най-тешките мисли. Сам въше си и отново се повтареше същото. Субашата ли излизаше пред конака и гледаше. Додаване къде ухаждаше както и порано в дюкенчето. Туку си появеше от някъде си шилен черен кълпак от яре, са си паниче в улице, одърпан, напрашен, лише ще си че слиза от балкана. Спре се, огледа се наляво, огледа се надясно и хлътне в дюкенчето, като логер в дубката си. Сидеше там дълго, а като ми неше покрай дяда Русия, приправеше лице и се преструваше на Божа Кравица. Това виднаше разсърди дяда Русия и той го спря. Е пенчо, казамо, ще ги сечем ли? Да сечем ли? Какво да сечем? Зелките? Какви зелки дяда Руси? Най-после дяда Руси му казва, какви зелки и той те високо, че можеш да чуе и субашата ли, който както винаги стои пред конака. Додаване ка трепва, поглежда дяда Русия в очите и разбира, че няма какво да кри от него. От той ден насетне той винаги се отбиваше и при дяда Русия. Сидяха двамата напейката, гледаха балкана и си приказваха. Виждаха ги хората, но не знае какво си говорят. Виждаха само как дяда Русия од време на време замахва с ръка като чесече. Или също те израка успокаява додаваника, като че му дума. Потрай, потрай е още малко. А мъчно се терпеше, защото дниде станаха усилни. Появиха се и поличби. В Белизненската махала една крава беше родила Телез две глави. Една вечер месяцът, както беше се издигнал Бял и чист, изведнеш по тъмня и стана червен, като кръв. А по-рано това някой верваха някой не, в черквата, когато останала съвсем празна и нямало никого, о свен момчето, което прислужва на попруска и му подава кандилницата, Святи Николай чудотворец слязал от иконата си и приказвала с него. И още какви не е приказки ходеха из село. Какво не приказваха още, най-вече жените? Тя до Руси беше спокоен. Всяко нещо, мисляше си той, има и опък или цех. Ако поличпите значат за едни лошо, за други значат добро. Добро за Българи, лошо за Турци. Една вечер, додаване къде иде при него, тъй бързеше, че свари само да му каже. Идат, оставя и ги на кушбонар, утреса тук. И хлътна в дюкенчата при Милуша. Чукат млъкна. Млъкна и повече не се чу. А дя до Руси погледна Балкана. Сторимо се още по-голям, по-висок, настърхнали страшен, сякаш ще продума. Дя до Руси се прикръзти три пъти. И стоя на пейката си до темно. Повърха клоните на тополата се огъваха и шумяха. Знак на лошо време. Обърна се времето. От Камсевер през Баирите се заспущаха мъгли. Даваха като в море черните върхове на Курейте откъсваха се от тях и бягаха към Балкана. Смрачи се като по вечеря, свист от. Мъжете обляко хазимните си пълта, жените с куртейките си слеси чекожи. И всички бързаха като че подгонени от ветъра. Ако някъде се саберяха двама или трима, размениха на бързо по някоя дума и се разделяха. Оплах и грижа имаше на вся колице. Субажата ли стояше пред конака, а за птиятата бяха слезли от стълбата и с прихвърлени нагръпопушки держаха за поводите усъдланите коне. Комплад не всички мъже и жени, които се случиха по улиците изведнъж се разбягаха. Загармяха кепенци, затъжкаха си врати. Панталонджии, сарачи и бакали затварих едукяните си, завъртваха ключовете и бягаха към къщите си. Улиците опустяха, селото замря. По низко се спуснаха мъглите и по-стръковито зашумяха кориите. Ето сред селото, на хармана, се появиха много хора, черни фигури на мъже и над тях обтегнато от ветра зелено знаме. Стоил во и вода беше слязал с момчетата си от Балкана. Но повечето мъже бяха овчари в добруджа, селото не мислише забунт. Малкото мъже, които бяха встанали, бяха мирни за най-чие, кораж нямаше в срцата им. Испокриха се всички. И за спуснатите пердета, през разстрозите на порти и плетищата, гледаха най-едно с жените зеленото знаме опънато върху тъмните облъци и чакаха да видят какво ще стане. Пред конака нямаше никой. Нито собашаали, нито заптиятата. Миг два селото остана като мъртво, като че треснато от гръм. Ето екна песен. Пет някои, извиват и сокаците но не се виждат. Ето ги, 5-6 души с пушки. Един висок върви напред. Милуш, дя до Руси, обият син с хайдушки дрехи на въсен с бухнали червени коси. Они, акото вървет след него, крачат по войнишки и спламнали очи, вдъхновени и са средоточени пеят. А Милуш, строинът, напетият Милуш час по час, в дига пушката си и вика, на уръжие. Скритите и скъщите мъже навеждат очи. Жените плачат и гледат ки как вървият из селото върви сами, как се изкачват към хармана и спират под зеленото знаме. Там сега черните фигри са събрани вплътни и стройни рядове. Голуглависъв. Мрачината на облаците свете златотототототото, пътрехила на попруска и когато вътрад позатихне, чо я се проточенят на певна молитва. Редовно, от къща в къща през комшолуци, през довари, но вините се придаваха като пожица. Един Турчин Герловец дошел да продава брашно Билубит. Всички турски цигани били затворени и ще ли да ги колят. Но ето, че до идея най-лошият слух. Къй дойтите ходили от къща в къща и изкарвали на сила мъжете. Исплашените терзи и срачи потърсиха по сигурни скривалища. Но любопитните очи на жените не се махнаха от ръстрозите на портите. Тогава видяха дяда Руся. Висок, снажен, с бяла коса, трябва да е бързал, защото не беше сварил до опаше червения си пояс, а беше излязал по вракозун. И беше весел, засмян, удрише се с ръце по мишниците, това му беше обичай и си тънаникаше, цъм, цъм, цъмънъм, цъм, цъм, цъмънъм. Някой же не се пристръшиха и излязоха на портите. Кристос въскре се хора, викаше им дя до Руси, за много години, частито ви царство. И като се обръщаше и посочваше към Хармана, казваше, виждате ли ги, наша скере, цъм, цъм, цъмънъм, цъм, цъм, цъмънъм. Извинащо избръчва вежди, лицето му потъмнява, размахва рака и вика, на оружие, на оружие. И послепак, цъм, цъм, цъмънъм, цъм, цъм, цъм, цъмънъм. Никой не можеше да повярва, че това е дя до Руси, който с години наред беше си дрямал на пейката. Не вярваха да е пиян, мислиха го по-скоро за лут. А дя до Руси обиколите и почти цялото село. Върна се след това на Хармана, радва се на момчетата, радва се на Милуша. По едно време той трепна, разбра, че има още работа. След като беше обадил новината на своято село, трябваше да е обади и на съседните села. И без да се бави, тъй както си беше повракозун, грабна от някъде единия морлук и поепът е прескър. Трябваше да го брули студения двятър, трябваше селините, на който беше отишал да каже Христос въскресе и частито ви царство, да го нахокат, да го заплашат, че ще го вържат и ще го дадат на заптиетота, за да дойде на себе си и да се оборави. Тогава той се повърна назад. Капнаха първите капки на съмнението в душата му. А предучите му ставаше чудо. Вситният дъж, което росеше от тая сутрин, беше се привърнал в лапавица, а сега валише сняк. Защо е това време? Мисляше си дядо Руси, какво ще стане с момчетата? И той бързаше към село, обгърнато двие лицата и от снега, който като бяла мрежа падаше върхополето и планините. Когато той влезаше от единия край на селото, четато излезаше от другия по влазъю в път. Дядо Руси се спря и се загледа. Отпуснало се беше знамето. Черните фигури оморено се поклащаха и смъка в аспираха побаира. А над тях се темнееха кориите и заледени клони се люлееха над побелелата зимя. Скрисе знамето. Скрисе и последният човек в мрака и вие лицата. Дядо Руси наведе глава и забърза към къщи. На другия ден той стоеше на пейката си и гледаше побелелия бълкан. От всякъде дебел с някорежаше очите. Бял с няки зелени дървета. Той беше чудо невидено. Дядо Руси се загръщаше в шубата си, гледаше бълкана и очите му сяка шпитаха. Защо направитъй? Какво ще стане с момчетата? Сега бяха най-тешките чесове за селото. От Камполето настъпва шецарски аскер. Чорбаджиите бяха на крак. Дядо Нейко Бърдучката, най-умният и най-сладкодумният от чорбаджиите, беше изпратен да посрещне пъшата, да му се поклони и да му каже, че селото не е виновно и че хайдуйтите се слезли от бълкана. Добромерице почарне от хора като мръву няк. Там пък бяха се спрели герловски оруци, на вели големи чълми на главите си, запасали въжавърху поясите си, за яма. Чорбаджиите се молеха на пъшата, даваха милу за драго и пъшата одържа думата си, не пусна герловските оруци да ударя целото. Но те още стояха на добромерица, черна и страховита пъплач сред белья сняк наоколу. Дя до Руси стояше на пейката неподвижен, загледан пред себе си. Него беше ени за герловските турци, не искаше да знае за грижите на чербаджиите. Той гледаше към бълкана, взираше се по урови и по пътеки, напрягаше слуха си, да чуе, дали сред тая зимна тихнина, не ще пропукат някъде пушки. Зима през май, мисляше си, лошо, подирите ще ги изловят като зайци. Така стояше той и на другия ден, герловските турци бяха си отишли и на добромерица, гдето бяха стояли, се чернееше голям кръг, като че там беше лежало някоя стадо. Но страхът още тежеше на целото. Дя до Руси беше може би едничкият човек, който се решаваше да стои навън. Неочаквано от към края на селото се зачу шум, навдигна се порасне и като буря на хлов селото, тъпани, провиквания, песни, а сред всичкото и провлечене и плашлива мелодия на зурли. Ето ги, показаха се на брато. На пред конници, след тях на талази и на талази пешаци, и дълги върлини стърчат над тях и на върлините набучени човешки глави. Дя до Руси сякаш изгуби свяст. Плачаха за урлите, гърмяха тъпаните. Ето това викли беше или ревна глутница вълци. И пак тия сухи, страшни удари на тъпаните, сякаш остър меч биеше връс селото, пищеше и святкаше сред слънцето и сред белината на снега. Като черна река Ордата потече и селото, стърчаха и се поклащаха страшните върлини. Дя до Руси отмести погляда си към Балкана. Учите му не виждаха нищо, в ръцете му трепереха. Когато той поглядна пак към Конака, Ордата беше и бозуци беше се спряла в кръг, а на Мегдана стърчаха забити върлините с главите. Зловещи и страховите фиданки сякаш бяха израсна ли из снега. Завикате Лалин, глаз задавен от страх и болка, сегки да върви да види главите и да каже не познавали някогу. Не отиде никой. Тогава тръгнаха забти и заудриха попортите, видяха дяда Руся на пейката и го замъкнаха. Приближи се той и стърпнал, прибледнял. В диг научи, видях главата на първата върлина, позная. Земята за игра под кръката му. Милуше, ръча да извика, но думата земря на устните му, и при глътна салзите си, са в зесия, ми на покрая всичките върлини, изгледаги, обърна са и погледна пъшата, учите му бяха студени и спокоени. Познава шлиги, попита пъшата. Не аго, не ги познавам, никогу не познавам. И той си тръгна към къщи, висок, снажен, ако сите му се беляеха, както се беляеше снегът по Бълкана. Гледаше пред себе си и мълчеше. Когато ми на покрая дюкенчата на Милуша, срцето му се сви. Че Ренгарван беше кът снал на сухи и върхнато полата и грачеше. Адолу, за дъщен яплет, по дябълката някои гледаше през разтрозите към Конака. А дядо Руси чугла са на Люца. Ах, божичко, то е Милуш, милият Милуш! Дядо Руси чу това, но не трепна, не се обърна. Пак е пролет, пак се зеленеят поляните, Бълканът е пак хубав. Дядо Руси седина пейката и си мисли. Защо беше всичко това? Затворено е дюкенчето на Милуша и чукът не чука. Вечер минава Люца, когато се връща от чешмата, издържено и тихо, като че само двамата трябва да чуят, казва. Добр вечер, дядо Руси. Дохаш да при него и додуваника. Една вечер, когато Бълканът потъмня и над него светнах звезди, той прощепна на дядо Руся. Дошел един големец всливен, казале да приберят главите на момчетата, да не стоят в сметтите и да ги погребат. И погребали ги в българските гробища. Вечерта някой же ни рекли да оти да да запалят свещ, не ги пуснали. Турили за птията да не пуштат никого, а като мръкнало, додуваника с нещи повече гласа си. А като мръкнало и станало темно, от небето се спуснали кандила, казахме когато дядо Русе, хората го видели сочите си, на всеки гроб по кандило, като звести. Добр вечер дядо Русе! Обажда се, Люца. И дядо Руси сякаш чува, как същият тоя глас, но отколеше недалечен вика, милуш, милият милуш. И глъхне все послабо и послабо, сяка шехото на гръмовец го повторя до седим пъти подред. Като че са буден от сън, тополата, старата столетна топола, раздвижва ли стата си, разклаща вейките си и зашумява. Край на юнашки глави. Постолови воденици. От Старопланински легенди на Юрдане Овкуп. Записано за Либривок с точка Орга. Записате обществено достояние. В това време дяволо са творил козата и като идел при господя уседлал пръча, комуто направил юзда от праз. От тогава до сега козите имат бради. Богомилска приказка. Козите на Марина, Мартиновия син, често минаваха над постоловите воденици. Цялата горатогава екваше от звънци. Имаше малки тучени звънци, които сякаш пееха. Имаше и големи, железни хлопки, които изряд кои тежко биха като камбани. По някога всичките е звънци тъй високо и объркано зазвучаваха, че можеше да се помисли, честото подплашено от вълки лимечка стървница, навале надолу, и ей сега ще се изсипе в разсъмите воденици. Но това не ставаше. Минаваха, без да ги види някой, звънците малко по-малко замлъкваха, и само някоя хлопка още се чуваше да трака надалеч по-урвите, където древният габър свършваше и започваха високи буки. Тъй биваше винаги. Но една сутрин, когато слънцето тук ужто беше изгряло, и русата още светеше потребата и полистите на орехите, пред долната воденица се спре един голям черен пръч. Звънците се чуваха на близо и не беше мъчно да се разбере, че той пръч се отлъчил от мариновата стадо. Селените, който изнасяха и внасяха чували на горната воденица, го видяха, често и на едно място, сякаш се бои да прекрачи черната сянка, която орехът хвърляше на кръст в располяната. След малко там видяха женда. Тя стоеше до пръча, даваше му хляп на ръката си и се смееше. По-късно излезе и върбан. Като видима же си женда се посмоти, върбави пръча и от слънцето прими на всянката на орехът. Върбан не я забеляза, ни видя и пръча. Първата негова работа беше да погледне към горната воденица, и като видяха, че там стояха разпрыгнати коля, а при него нямаше никой, зависта заяде сердцето му като змия. Лицето му потъмня още повече и той се повърне към воденицата. Тогава видях пръча, чо звънците в гората е разбра, че от там минават козите на Марина, Мартиновия син. Нам рази лбеше върбан всички хора. Пръчът не му правеше никаква пакус, но гневът му избухна против него, грабна камък е го подгони. Пръчът направи малък крък, размаха роги, като че заплашваше някога и се спря. Върбан не го погледна вече и влезе в воденицата. Налегнаха го пак грежете му. Като че всички се наговорили да отиват все прионзи дъртак, помисли си той. Знаял бил да кове хубаво камъка и ситно брашно правил, ако е да се кове камъка, я знам да го кова. Гневът му се разпалваше от само себе си, влезе в стаята и затърси чука си по полиците. А вън жен да пак беше помамила пръч и пак му даваше хлеб на ръката си. Смееше се. Драго и беше и за да и видите други, обръщаше си и поглеждаше към горната воденица. И не пръчат се бояше от нея, а тя от него. Подаваше му хлеб с едната си ръка, цяла се дърпаше назад, извитана дъга, готова всяка минута да избяга. Кой знай, може бежен да и никак да не се страхуваше, но те и си ще ще да се покаже. Сукманът се изопваше върху коравата и снага. Едната и коса тук упадаше от пред и тя, нетърпеливо и отмяташе назад. Имаше големи коси. Когато и двете еплитки бяха отзад, увисваха до под коленете и като два черни смока. Върбан беше намерил чока си и замислено го оглеждаше от гора и от долу, като беше се спрял сред воденицата. После остави чока и се залови да снима камака за да го кове. Кречеталото на горната воденица крещеше като лудо и го караше да бърза. Жен да влезе, взеба кърите и излезе, но върбан не я и поглед. Той преграб, че камака с две ръце, като го подпираше на пояса си и го заснема. Тежът беше камакът и трябваха силите на два ма трима души. Върбан запъшка, жилите на шиято му се издуха. Изведнаш нещо се обори зад него, той се обърна. На сандъкъс житото стоеше пръчат. Голям и черен. Гледа го спродълговатите си желти очи, дъвчи, братата му се люлее. Върбан му викна, пръчат не сепом ръдна. Тогава върбан у свободи едната си ръка и посегна за гребача, за да го захвърли. Изведнаш камакът се от плесна, свлече се надолу. Върбан нито можа да го въспре, нито можа да отбегне, и камакът с всичката си тежест се строполи отгоремо. Ни извика, ни зохка. Лежеше на зимята и зопнат като мъртвец, камакът притискаше кръката му. Като на сън чуче звъннаха бъкъри, тръщнаха се на зимята и се разляха. После се чуче жен да вика, минаха се сякаш цели часове. Какво има булка? Какво стана? Загалчаха мъжки гласове. Усети, че го вдигнаха на ръцей и го понесоха, като че го залюляха на люлка. Него болеше никъде, но от колената надолу му беше леко, сякаш кръката му ги нямаше. Всета е лудо и припряно работеше горната воденица. Там беше останала само баба Ана, ступанката на дяда Ивана. Тя беше болна и не можеше да ходи, инак първа би се затичила. Времето и се стори безкрайно. Найпосле мъжете излязоха от воденицата, гледаха в зимята, лицата им бяха изплашени. Баба Ана нямаше защо да ги пита, ни им каза нищо и кукато и до хапри нея. Пъки дядо Иван не бързаше, и само след като изчукало лата си в стената, разправи, какво беше се случило. «И той е пръч! Кой го дявол, лукара тука?» «А уна я! Уна я хубуснице, какво прави!» избухна баба Ана. «Куя!» «Женда, коя! Нали тя даваше хляп на пръча, не видях ли?» «Эх, и ти всес женда се залавиш! Какво е крива женда? Имал у глава да пати и ту и то!» «Зна мас, не съм сляпа! Тук орек ли върбан лож върбан крадео джитото?» «Лъжат! Дип, добър си е върбан! Не може челяка да гледа, как жена му се увива около всеки мъжи, лож те е! Ама не ходили на воденицата му, карал се бил с всички, ще се кара, като има таква с жена!» Дядо Иван спокойно тъпчеше спръз чебучката си. Лицето му се промени. Веждите му се издигнаха и фочите му. Допръшени с брашно, като на воденичарски плъх, свет на лукаво пламачи. «Слушай, какво ще ти каже, бабо?» каза той и смигна с уко на селените. «Сега сме едно, и у нас има един здрав, един болен и върбанови. Какво да правима? А ще река да се събере болен с болен и здрав създрав. Ти върви при върбана? А ще взема женда!» Селените се засмяха с глас и затупаха дядо Ивана по-гърба. Баба Анна рече да каже нещо, но мъжете бяха влезли в воденицата. Сърдите, със тиснати усните обърна пак очите си към долната воденица. Там нямаше никой. Само пръча то ще ходеше на около, ка тряше се поплета на градината и смулише листата на фиданките. На другия ден задрънчаха пак звънци из гората. Грееше слънце. Извъздуха се носеха пая жени и мах от съфнелите каваци. Когато звънците зазваниха най-близо и най-високо, ето ще се показа Марин, Мартиновия цин. «Ах, Марине, Марине!» посрещна Баба Анна и заклади глава. «Какво ще правиш сега Марине?» «Изгубил съм един пръч, каза Марин. Не сте ли го виждали? «Ах, Марине, Марине, какво направи Марине? Какво съм направил ма? Тъй беше цял изполин, с червено изпечено лице, краката му обвити с козени на коленици и преличаха на краката на няко извяр. Не разбираше какво му под мята Баба Анна. Глядаше е беспомощно с сините си детски очи и глупово се усмихваше. И пак запита запръча. Тогава Баба Анна му разказа какво беше се случило. Марин се загледа в земята. Замисля се и тук отегляше с ръката едина, до другия си мостак и двато увиснали и избелели от слънцето. «Ще го убия!» Извика той и от ят лицето му още повече се изчерви. От вратата дядо Иван подаде бялата си глава. «Кога ще убиваш? Пръчали! Дете уби тебе света сирница с големия толум! Я се остави! Добитък си и добитък! Какво искаш от него? «Него ще аз, дядо Иване! Него ще!» Завика Марине сините му очи светна какът очелик. «Нештътът е ква стока! Изнаеш ли какво ми прави той мене? Като че дявол влезе под кожата му, взе да се лъчи, да се губи, а когато е между козите та смушне, онази удари? Вчера пак се залъчи, гледам го. А! Ей го!» Извика Марине по сочина долу. Доводеницата на върба на криплетъ върве ще пръчат. Високи по-пригърбен, Марин се заспуща на долу, като държеше на рамото дългата си дрянова гега. След него вървя как очитата му. Пръчат беше се показало около градината, за това Марин тръгна на татък, когато той минан от въдната страна и по е покреплета, няко изсвире назад него. Имаше в гората едно птиче, което изсвирваше тъй и стряскаше човека. Марин се обърна. Между вошките в градината стоеше жен, да и се смееше. Тя беше само на няколко крачки от него, от вът плета. Ела, ела Марине, речи тя. Марин се обърна. Беше още едо сън. Де е пръча, каза той. Още тука ще му свлека кожата. Бабана ми каза. Какво ти каза? Каза ми. Зарат него, такво с. Човека ти се примазал. Кама къпаднал от горемо. Нека, нека Марине. Лошо ли станало, мислиш? То с кама к мен е притискаше. Нека притиска сега него. От това спони са глас и без усмивка. Марине гледаше очуден. Какво ми гледаше? Засмеся тя и отново светлина зеля очите и. Ела, ела тук, да видиш какво ще ти кажа. Ей го прелеза, в лес от там. Марин послуша и дои да е при нея. И други път беше е виждал, но сега му се стори съвсем друга. Нито черно, нито бяло беше лицето и, но румено, кръгло. А очите и, какви черни очи. Снагата и избиваше на вън, сяка ще ше да пръсне дрехите. Марин забрави запръча, гледаше я и не знаеше какво да кажа. Знаеш ли какво ще ти кажа, Марине? Заговори женда. От кога се кане да ти го кажа, а мати не дохождаш? Чу и Марине. Де ми дадеш две-три кожички, ерешки, хубави кожички, черни, лъскави. Имам едно кюркче, за него ми трябват. Ей, тъй искам да ги туря. Гледай, Марине, ей, тъй! И за да покаже как ще ще датури кожички те, тя прекарваше двети си ръци очията надолу, на ти спъкнелите си гради, като все стояше по цянката на овощите, поръсена с лънчеви петна. Нали ще ми дадеш, Марине? Говорише женда и гледаше право в очите. Чакай, е лана сам, че она е вещица, пак гледа. Каза тя, като погледна по посока на бабана. Какво ще види? Ама на, само да има какво да приказва. Ела, ела на сам. Тя вървеше между овощите и фиданките за днишком. Ръченикъти беше се исклозил и кусата и беше бухнала. Водаше след себе си Марина и гледаше вече не в лицето му, а някак над него. И шепнеше. Нали ще ми дадеш, Марине, кожички те? Ще ти дам. Колкото иска, ще ти дам. Той също шепнеше. Глъсът му се стори пресипнали чушт. Колкото и да заничеше, баба Ана не можа да види, къде се изгубиха из овощите на градината Марини Женда. Видяги, когато приказваха, той от сам, тя от вът плета. Видяги е в градината, но после ги изгуби. Малко по-късно видя Марина на чешмата. Той пи вода, изтрис се сракава си, като че забравил раката, но остата си, загледа се към воденицата. Весел, но някак от чудени изненадан. Около воденицата ходаше пръчат, но маред нито го поглеждаше, нито мисляше да го прибере. След като пи още веднаш и два ж вода, той метна на раму гегата си, сподирен от кучата си, тръгна на горе към габъра, където едва м си дочуваха звънците на козите му. Една на друга бяха постоловите воденици, едини същи човек, някои си постол, когато бяха забравили вече, беше ги правил някога, но орисията им не беше същата. Едната работаше ден и ноще, бухтеше колелото и водата се плискаше и шумеше, целата воденица се тръсеше, като чеште се пръсне, другата молчеше. Водата се разливаше на страна, коруби стиято лук съхнеше и се покаше. Поголям изглеждаше и пона широко разпущаше клоните си орехът, а под него помрачена оценката му воденицата, като че се смаляваше от ден на ден, като че потъваше в земята одавена в бурен, като жив погребан в нея, умиряше върбан. Жен да не се спираше на едно място, ако не беше в градината отиваше на чешмата, понякога пък грабваше хурката, подпасваше я напои си и тръгваше пръсполяните, върви и преде. Роменея си лицето и с реджегата, очите се темнеят, сякаш черни сливи, кога зряят на слънце, висят отзад долгите и плитки. Отдалеч ли че, че се подсмива, и сякаш не преде, разсуква нишки след себе си от дето помине, плетем режи като паяжина. Баба Ана е гледа и клади глава. Примки е турила на всеки пъти пътека, мисли си тя. Магия е наляла в чешмата, чума да е тръшне. Всичко се обърна на опъки. И пора номинаваха пътници, отбиваха се на чешмата, на штом пиеха вода, тръгваха пак по работата си. Сега който пиеше вода, не бързаше да си ходи. Бавеха се торговци, джелепи и беглиг чие. И зажаваха се по ценгите, протягаха се, ходиха за майни като слънчасали и тук поглеждаха по дириженда. Изведнъж гората екваше от завънци и като змеи донесе над вихрушка, появяваше се Марин. Той отива право при женда, тя му приказва, смея се, но козарят отвръща по тъмнялото си лице и поглежда пътниците. Погледите му тежат като камани, някой се досещат и си тръгват, други се бавят, пият на чешмата без да са жадни и тогава Марин налита на тях. Тук не е беглишки чаяр да си пъсете конете. Вика им той. И ни имаме добитък, тревата трябва и на нас. И той размахва гегата си, ръкавите му се свличат и показват джилистите му ръце. Под къси е му кожух, обърнат с козината на вънлъсват пищови и ножове, набучени в селяха му. Не струваше да се заяда човек, стоя едър, полодив козар с широки плещи и увиснили му стаци. И бегликчиите на пети хора с сърмини джебкени и по тури от сине чоха отстъпиха. Раскопчаваха бокъите на конете си, качаха си, като поглеждаха още веднъж към женда, заминаваха си. Веднъж минаваха кирванджии. В случай се, че тък му тогава зад планината се беше повдигнал тъмен облак, святкаше си и прогърмяваше. Но когато кольята на кирванджите се заспуштаха надолу изурвата при Бели Асипеи, не можеше вече да се разбере дали на небето гърмеше или гърмяха кольалата на кирвана. Опъваха се назад големите биволи, размахваха извитите си рога, кирванджиите викаха. Извисеви хрушка и повдигна прах от едина крайна кирвана до другия. Бурета и тъмния тоблак се изместиха назад. По-страшен изглеждаше сега кирвана, ткото и деше. Като навалиха по-урвата и минаха на срещната страна, кольята бавно се проточеха вдългъв в улица. Спряха се до водениците. Поляната се изпълни с колья и избиволи. Капнаха само няколко капки. Облакът от мина. Припече слън се изстана още по-горещо. Кирванджиите грабнаха котли и заплизкаха с вода биволите. После откачиха кътраниците и се заловиха да мажат кольята си. Показа се женда. Тя отиваше на чешмата, пазаше си бягаше ту от един, ту от други биво. Кирванджиите пуснаха кътраниците и се загледаха. Женда на ля вода, после пак се върна. Тогава кирванджиите грабнаха големите си бъкили и си на трупаха на чешмата. Загълчаха, засмяха се. Между големите калпации и сивия би меркаха се белите ръкави и синия цукман на женда. По някога се виждаха и плитките и разиграни два черни смока. Бабаа нагледаше от водяницата и когато дяду Иван доиде към нея, казамо, «И от тия ще остане някой!» Отде знаеш? «Има един да пие час по час на чешмата без да му е жедно! Той ще остане! Ще видиш!» И наистина, когато след малко кирванът потегли, една кола. Колата, която вървеше най-напрет и имаше най-едри и най-силни би воли, изведнъж се наведена една страна, колелото изхвръкна, оста за урав земята и си щупи. Насъбраха се кирванжиите, започесваха се под калпаците, загълчаха. После тръгнаха. Остана само с чупената кола. Кирванжията изводи братви и започна да дяла. Дялаше, но отвъртане бързаше и все се поподсмиваше. На другия ден той пак дялаше, а до него стоеше женда. Бабана погледна към гората. Не се чуваха звънци. Марини не се виждаше. Дълго време тя гледа тукъм колата, тукъм габъра. Слънцето припече, стопли се и тя задрема. Затропаха чехли наблизо и тя се са буди. Пред нея стоеше женда. Бабана не можа да е познай. Набелисала си и си на червила и списала вежди като кадъна. Пероса златен въраг трептеше на главата и нагушата и имаше гирдано тален мерджан на ръцете и дрънчаха гривни. Учитей светеха. Смееше се. Какво се се направило, Марило Детино? Сопне се бабаана, но и гледаше за хласната и се чудеше, че не може вече да е мрази. Много хубус ти е дал господ, помисли си тя, да но е само на добро. Женда сложи ръка на мерджановия гирдан. Бабуано, объв ли е? Нали е хубав? Кирванджията ми годаде. А ми Белилуто? И него всичко. Ах, Бабуано, да видиш само колко работи има. Колата му вътре като къща. Като отвори един съндък, че какво няма вътре. И оглядало има Бабуано. Всичко има. Много добър челяк. И в царикрат ходил. Морето виждал. Кайде дума, къче се в колата да завиде и тебе, ще видиш морето. Бабуано, да идали? Кажи да идали? Иди, иди, ако коковицата е изпила ома. Как е върбан? Жен да свира мене и нищо не каза. Слушай, Булка, рече баба Анастрого. Остави хорските мъжи и си гледай своя. Сърмота и грехота. Какъв е то царикрат? Какво ето и море? Мъжа си да гледаш, че знаеш ли се? Е, че какво да му правя? Не съм господ душа да му дам. И Жен да се спусна надолу. Златният врак за блещя на пирото и гривните издренчаха. Бабана е видя, како отиде право при кирвънджията. Той все още дялаше. А както правеше и други път, пръчат беше си покачил на покрива на върбановата воденица и тропаше по керемидите, като че играеше хоро. Вечерта потъмно Жен да пак доиде при Бабана. Плака, укайва себе си, укайва върбана. Заричаше се, че не ма да ходи никъде и само него ще гледа. Учитейте и си останаха пълни с салзи. Когато си отиде влезе право във воденицата и нито погледна кирвънджията. Сполайте боже, рече Бабана и се прекрасти. На другия ден Жен да излезе пред воденицата. Не отиде при кирвънджията, но хорката е беше на пояса. От далеч се тъмне е хаучите и от далеч се познаваше, че се смее. И тръгна пак през поляните и запреде. Кирвънджията беше поправил колата си. След малко той подбрав ви волите и тръгна да ги пасе. Вървеше по същия път от дето беше ми на Лъженда. Всяка ж го водеше нишката, която Жен да беше разсукала след себе си. Грехота беше да се остави болен човек непригледан. Бабана прати дяда Ивана да види върбана. Когато той прекра, че прага, сепна се и сняла лата от остата си. Едно пале се притискаше до стената и жално квичеше. До него стоеше пръчът из всесила го блъскаше с ругата си. Дядо Иван го пропъди и сторимо се, че пропъди дявол. Водничният камък лежеше на същото място, гдето беше примазал Върбана. Дядо Иван влезе в стаята. Удари го тежка миризмана труп. Желти слаб, Върбан лежеше възнаки, штом видя дяда Ивана, сбърче лице от болка и глухо като из подзимята речи. Испади го. Испади го навън. Говореше за пръча и се загледав тавана с големи уплашени очи. На Марина бяха си изгубили три кози. Не беше човек, който може да си прости своя грях и не се остави до като ни ги намери. Познаваше козите си, както познаваше хората полицата им. Виждаше, че някъде нещо се белее и подкарваше стадото си на татък. Като дойдеше там разбираше, че не било козия бели камани. И обръщаше стадото си на друга страна. Три дни се губи тъйна вътре в планината, кътири се по най-върлите урви, слезав най-дълбоките усои. Най-после намери трите бели кози, който беше изгубил. Зарадва се, засмя се, извади хурката, която правеше за женда и започна да е пъстре с златен и сребърен варак. Мисляше да отиде утре и да я занесе. Но не можа да изтрае. Или динишки сякаш го тегляха надолокъм водениците. Той скри писачето, с което долбайше по хурката и свърна козите надолу. Никога звънците на Мариновото стадо не бяха дранчали тъй високо. Смееха се, приказваха и викаха малките звънчета, големите хлопки и гръмко биха като великденски камбани. Баба Нагичо ще отдалечи разбра, че Марин иде. Когато стадото стигна до габара, звънците позатихнаха и се разляха на широко. Между водениците се показа Марин. Той видя колата и разбрача изчупена и после поправена, но около нея нямаше никой. Не се виждаше и женда. Марин ходи в гръдината, гледава воденицата. Нямаше я. Поглеждаше често към баба Анану, не смееше да отиде при нея. Найпосле се реши и отиде. От вратата на воденицата го посрещна дядо Иван. Бре Марина е! Бре човече! Да не си се борил пак с мечката с травницата, пак си била явила в липовдял. Баба нагледаше Марина и очите и хитро святкаха. Мечката не е в липовдял, казат я. Мечката е тука при водениците. Не е страшна. Не хапе. Има такви седни дълги куси и черни очи. Пие на чешмата и когато е жедна и когато не е. А очите играят ту на сам, ту на татък. И баба наискаше да срещне очите на Марина, но той гледаше на въсен в земята. Хм. Мечка. Каква ще да е таз мечка? Рече той. Уж не знаеш. А малко ли си пил и ти вода след нея, пил си и бездете е бело жедно. И само да си ти? А иго Керванджията пи и той и тука си остана. Изведнаш Марин си и справи. Стана страшен и попита. Де е женда? Ще знам ли Марине? Говори бабана. Знам ли си не? Виде е, че излезе с хурка, подбра и Керванджията би волите си. Не знам си не, не знам. Марин не е до чака да свърши и тръгна на горе към стадото си. Когато се закрив габъра, погледна към водениците, погледна на около. Женда е нямаше. Тогава той извади хурката, която беше скрил под кожуха си, на чупия е захвърли. Не чуваше вече звънците на стадото си, нямаше в гората. Няколко пъти той си връща и кръсто сва около водениците, и сякаш ръстеша и ставаше по-голям и пострашен. Виднаш ми на близо до бабана. Не е погледна. Бабана не посмея да му се обади. На другия ден той пак доиде. Беше страшна жега. Женда пак е нямаше. Марин не се грежаше вече за стадото си, а превалише през бъири, през долове. Слънце търсеше с очи. Каманите около него лъхаха топлина, сякаш се топяха от горищината. Слънце топеше право над главата Моисянка, не оставаше зад него. Мисли нямаше в умъму. Смътно разбираше какво беше станало женда, смътно разбираше какво става с него. Искаше да е улови и да е режена късове. Спомнише си, че последния път, когато я беше виждал, тя се смеяше и му думаше. Уу, Марине, какъв си грозен! Мечка! Дърта мечка! Дохождаше му на ум за кожичките, които и беше дал. Ще си ги взема, казваше той с тисните зъби. Но веднага разбираше, че не е в ту и болката му. Искаше му се да се върне в планината, да се скри от хората, да си живее там самичек, както порано. Но знайеше, че и това няма да стане. И разбираше само, че голяма, страшна беда е паднала на главата му. И той вървеше по напълно на земя. След него идеха кучетата му с помътени очи и увиснели езици. Звънзите се чуваха на няколко места в гората. Марин се спря, послуша, но не можа да разбере, че стадото му се беше разкъсило. Изведнаш полъх на вятор, вдигна се прах. Марин повдигна очи. Над планината се повдигаше облак. Не беше равен и тежък облак, агъст и черни кълба, които се навдигаха и се въртяха като пожарен дим. Дух на вятор, най-напред топъл, после хладен, притъмня и запръскаха капки. Вяторът разметаше вече цялата гора. Червени светкавици се гърчаха като змии, трещеше. Повече по-новик от колкото сусилия на волята си Марин за бърза към стадото си, прибраго на завет, сам се под слони потедни скали. И по-вече нищо не видя, защото всичко потъне и си изгуби в бясната вия лица на дъжда. Марин не чуваше тръзкавиците, не мисляше за нищо, по едно време разбрат, че стана потъмно и по-огнено светеха светкавиците. Мръкваше си. Той скочи и тръгна по дъжда. Беше му задушно и с некъл пака си. Капките капеха по главата, му като вряла вода. Когато беше още в гората, а когато се надвеси над водениците, половината небе се беше прояснило. Из всички доловете чаха мътни бари. Марин заслеза към водениците. Един глух и страшен вой го накара да спре. Бочеше долу реката, голяма и мътна, но каменият мост стоеше здрав и водата стигаше до него. Совсем низко беше слязало облакът неисто, ки в изчистеното небе над него се показа месяцът, още червени тъмен. Марин вървеше нас поред дола. Една покрита кола за скребуце и спътя под него. Той е погледна и язмина. Но като излезе при чешмата, видя, че колата на гирвънджията е нямаше. Мина му най-страшната мисел презума. Видя, че дядо Иван слеза от гори и држив шепите си запали на съвещ и пази, да не е угаси вяторът. Нека върви, където ще, викаше той, като неверно отговореше на баба Ана. Широки път! Ви е за нея мене, а за челяка. Челяко мирът тук! Ви стие ни номира! Тряба да му се тури една въщеница в ръката. Извенеш, Марин, разбрав всичко. Повърна се и тичешката се спусна подир колата. Бавно пристъпе хъбиволите. Марин стигна колата. Навдигна се и погледна отзад. Вътре сидеше кирвънджията, а до него женда. Той беше я прихванал срака през кръста. Темно беше. Делец е тому, но му се стори, че е млади хубав. Марин остана на мястото си като треснат. Помисли, че не трябва да се препречва между тия млади хора, че е Диффи Брозен. Мъчно му стана искаше да се върне. Но в той миг колата затрака по моста и Марин трепна. Хвърли гегата си на земята спусна се и на два-три скока на стигна колата. И като я подхвана за старчишката, повдигна я с страшната си сила и отхвърли през моста. Не видя нищо. Ничувик. Видя, че едина Бивол беше паднал на предните синозеи се изправи. И двата като видяха, чеколата е няма за тях, повлякоха от кършения процеп, забързаха си сдигнати глави и путанаха в темнината. Марин дишеше тяжко. Усети ръцете си празни и се обляда за гегата си. Видя на мястото, гдето беше оставил и е взе. Месецът беше побелял. Марин меп на гегата си на рамо и като че нищо не беше се случило, бавно за въспира на гора избаира. Лъчите на месяцата пяха темнината. От чобрациите падаха капки като сълзи. На едно място Марин чу стъпки за себе си и се обърна. След него идеше пръчет. Крайна постолови воденици Индже от Старопланински легенди на Йордани Овков. Записано за Либривок с точка Овков. Записано за Либривок с точка Оргъ. Записане обществено достояние. В тие време навосташе разбойници много, които се назовахат Дахалии и Кърджелии. Изгориха села много и дойдоха на село в неделю мясопусною и уловиха много человеки и обраха и изгориха селото. Излято писана поп Йовча. Като мътен порой се спуснаха кърджелите от бъкаджиците на долу в полето. Рядко се беше инджез дружината си, а след него с диви Викова и пламнала стърф на вълци, наваляха безред на луди, кога не кърджелите на си в риболюк бъши, най-дерха на углу, на деликадири други главатари. Рядко се беше виждало такова страшно сборище, а на долски турци, зебеци, кюрди, далии и капасази. Кора са брани от кол и въже, грозни, страшни, някой облечени само в дрипи, тъй, че мясата им се виждаха, някой вскъпи дрехи натъжали от сърма и гайтани. Ноши пищови бяха затъкнете в пояса на всеки един, но имаше и уръжия, който сякаш не бяха за война, а за сечи убийства. Стъровремешни алибарди с широки острията, като на сатари, железни куки, боздугани, къси и долги братви. Когато тая орда се смъкна в полето, вдигна се такъв прах, че че можеш да се помисли, че се задава буря. А времето беше хубаво, токущо се покъше пролет. На север Балканът изправяше сината си верига, угряна с лънце, спокойно очертане и тиха. Ако някой се спрещи и се загледаше на татък, ще ще да забележи, че тук там изгурите пламват кратки огневе и издигне се някъде тънка стройка димисекне. Стих огневей дървен джи и хърбали и обаждаха на селата да бягат, че бързали и те идат. Но и че още не даваше знак да се нападне някой село. Той вървеше на Белия сикон и спреварил малко напред дружината си мълчеше. Като че е двам, сега се отвориха очитимо и той видя колко злочесто е земята, из която вървеше. Пуст беше крът, без стада, без вънци. Не виждали, кои знае от кога рало, ни бите бяха удавени в капина и бурен, пътищата бяха трябя сели. Не сечуваше до рептича да пропее. От горе на хранение си Конин джена веде глава и се замисли. Над вечер високи викове, които дойдоха от зад, го накараха да се обърне. Той видя, как крджили и те бързат и напират, видя пламналите и мочи у зверени лица, погледа на прет и разбрав всичко. На среща, не твърде надалеч, се виждаше голямо село. И дже позначе е урумен и кьой. Не беше като тия села, при ското бяха минали, беляеха се хубави къщи, имаше градини, една черква извиваше кубето си и кръстъти светеше като запален. И макар, че селото не беше подълеч от два-три хвърли е на пушка, личеше, че от там никой не беше забелязало ще кърджелите. И дже даде знак да спрът, а сам излезе на прет и дълго гляда към селото. Подълбока ставаше чертата на челото, а кърджелите мисли ха, че той крой как и от деда удари селото, и едвам здържах разиграните си коне. Но ето ин дже се върне и каза да распрегнат колята и да направят чедърите, защото ще приноштоват тука. Смълчаха се кърджелите. Слязоха от конете си и забравиха дори да разслабят коланите им. Почакаха докато на страна, на една могила направиха чедър на ин дже. И когато той влезе вътре и плътното се спусна след него, те се са слаби, ако пища и започнаха да приказват. Приказваше най-често един, застанал в средата, а другите слушаха и тук по-глеждаха към чедър на ин дже. За ин дже приказваха кърджелите. Ин дже не им харесваше. Не е такъв, какъвто го знайаха порано. Не приказва. Малчи. Спри хафе. Когато та е пролит ин дже оздревя и тежката рана наградите му заразна, те лали зави каха поселата от двете страни на бъкаджиците, което се надява на коня и на ятегана си да върви при него. Чуха кърджелите урнаха се от всякъде към бъкаджиците и само в няколко дни на поляната при 7 кладенци, гдето ин дже беше побил чедъра си израсна голям лагер. И което дойдеше, най-напред питаше за ин дже. Него искаше да види. Но около чедърамо бяха се нарядили балканджите на караколи и сега те са там и го пазят. Никой не знае какво мисли ин дже, какво той крои. И още за много неща приказваха кърджелите и както стояха на купишта, тъй и потънаха в тъмнината. Връкна се. Но ето пламнаха големи огневе. Кърджелите се раздвижиха, като се мъчеха да не правят шум, за да не ги усетят от уромени кьой. Гората на окологи скриваше и тъмнината по-голяма. Сиянито на огневите се замеркаха черните имсенки, пораснали и удължени. Издранкваше някъде уражи, изцвилваше някой кон. Ниско над лагера падаше тъмното небе и звездите, сякаш уплашени от нещо, плахо потръпваха. А ин дже беше се затворил в чедъра сие, както правеше през последните дни легна на одара, послан с овчи кожи и се замисли. Мислите му се връщаха 16 години назад. Спомняше си оня ден, когато завари карафе из пред жерона. Кърджили и тя бяха намерили, той е път селото заградено с шарампол, и куршумите на шишенетата бяха ги накарали, да се отдръпнат на вътре в полето. От тук карафе из е доса ни потъмнял, гледаше богатите чорбаджийски къщи пълни стешко и мане и се чудеше, какво да прави. Да влезе в селото не можеше. Да го остави, беше му мъчно. В тая минута пристигна Индже. Той водеше 300 юнака с себе си всички на буйни коне. Беше млад. Погледна карафе изъ, погледна към селото. Засмясе и бездамо мисли много полетя с дружината си право към шарампола. За гармяха тежките шишенета мазгалите забълваха дим. Кърджили и те припускаха конете си, гармяха спештовите си и викаха. Три пъти Индже примина назад и напред пречарампола. Земята кънтеше под копитата на конете, вдигна си облак прах. Найпосле, изморени с свет на ли учи, той си върна при карафе изъ, засмясе пак и погледна назад. Нямаше никаква полза от той лодешки юруш. Из под праха, което си издигаше като мъгла, се показаха труповите нападнелите кърджелии. Конебе за сдаче описваха бесни кръгове. Но всички шишенета бяха замлъкнали изведнъж. Цялото село молчеше като в цепенено. «Эй, тъй, НА!» провикна се Индже, ако искаш да падне ябълката, трябва да раздрусаш клона. Вечерта при него докараха един воденичар, когато кърджелите бяха грабнали от постоловите воденици. Штом той е изплашен човек падна на колене, запълзя и зацелува полите на дрехата му. Кърджелите бяха върху, че беше намерил оня, който му трябваше. Още същата нощ 50 избрани кръджелии, без коне, водени от воденичаря, се промъкнаха до Шарампола. Стражата беше измамена и избита. През разсечения Шарампол влезе Инджез дружината си, влези и карафе из. На исток над черните върхове на кориите се червене е шезурата. По кълдърамените улици затракаха подковите на лудите кръджелийски коне, а кой може да стои на среща кръджелията, когато той на коне си и в ръката му е ятаганът му. Изненадани мъжете, които браниха Шарампола, гръмнаха поведнъж с шишенетата и отпуснаха ръце, не знае какво да правят, да бягат ли или да върветкам къщите си, гдето бяха жените и децата им. Кърджелите се спуснаха върху тях като вълци на стадо, когато те гърмежи на уния, които бяха успели да се спъсят по-байрите, замлъкваха, разведели си и се съмна. Показаха се хубавите къщи, заградени с високи довари, с големи порти, узряла плячка в ръцете на победителите. Кърджелите оставих, ако нети си и се спуснаха на грабят. Писнаха жени, разплакаха се деца, вдигна се улилия до Бога. Скоро тук там е пламнаха къщи, търперен дим се за издига и замрежи слънцето, което изгряваше. Инджей остави плячката на другите. Нему не му трябваше плячка. Сръцело, горе на Бончовия хан, Инджей е да и пие. Пуснати са всички бъчви и винотите чекат орека. Тъй изка Инджей. Прибледнели булки му слугуват, младимо мисър, стърперени ръцему налива двину. А на около се люлеят пожарите, пищет жени и деца. Кърва в багри високите довари и тежките порти. Инджей става повесел. Мъчно е да му се угоди. По едно време той поглежда дрехите си. Кърва ви са изкъсани. И изкът де от деда му намерят терзия да му направи нови дрехи. Думата на Инджей беше закон. Терзията беше намерени доведен. С ръстръперени ръцето е раздипляалено с окно. Размерва. Крои. Кажи ми май сторе. Кажи ми гочо. Думамо Инджей. От коя си махала. Де е къщата ти. Та бърем нея да запазя. От горни край съм ефенди. Къщата ми е на могилата. Инджей гледа на сам. Гледа на тата, ки се залива в смях. Коя къща и коя махала да остави. Гори цялото село. Но ето доло на улицата, над която пожарният дим хвърляше страшната си сянка. Се показа мома. Малко живи хора бях оставнали в селото. От къде беше се взела тая жена? От две страни към не е тичаха Кърджели. Момата изпища. Видя Инджей с прострени ръце се спусна към хана. Инджей се изправи. Сливежди и вдигне ръка. Кърджелито се спряха като закувани. Инджей не мисляше да слезе, но погледна от горе. Видя лицето на момата и слезе? Хубава беше тънка, висока. Но хубавише ни Инджей беше виждал много. Защо това момище, което на косъм беше останало да загине, стоеше пред него тъй спокоено и къв явите и учи го гледаха радусно и занесено. Майка и бъща и всичките и близки са може би избити, а в очите и няма нито страх, нито омраза. Ето, кое е очуди Инджей. Той забрави за майстора, задряхите. Ва намомището за ръка и го поведе на татък, гдето беше коните дружинатамо. Тъй познай Инджей Пауна. Много хора бяха минали под ножъму и много жени бяха изпитали променливата му страст. Не помнеше нито лицето, нито имена та им, тъй мисляше той, че ще бъде из Пауна. Но осмивката на та е жена и погледат научите и заседнаха дълбоко в душата му. Тя стана него въжена по закон и по обичай. Яздеше на кон, вървеше до него, следваше го навсякъде и по-уверен беше Инджей в себе си, когато тя беше с него и по-силно усещаше ръката си. Млад беше тогава Инджей, не скъпеше живота си, не се боеше от смърта. Никога не делеше доброто от злото, никога не беше се запитвало, ни грях и кое не. Гробишта и пепелища оставаха след стъпките на коне му, името му задаваше страх и трепет. И помисли, че силата му е безмерна, а волета му закон за всички. Нештъдеше вече ни чужди ни свой. Стана алчен за злато и лъвски е пай от всяка плячка вземаше за себе си. Беше зъл, сприхав, не даваше дума да се каже на среща му. Онзи, който дръзваше да дели мегдан с него, намираше смърта си от куршума или от ятагана му. И той стигна до там, че отвърна от себе си най-близките си хора. Веднъж вдигна рака и против сяро барочията. Човекът, който беше го спасявало от смърт, който беше втори след него, той го удари и разкръва вилицето му скъмши къси. Тогава до и ден най-лошото. Беше един пролетен ден, също като днешния, същото това село уруменни кьой. Тръгваха на поход. Не беше добрто един. Посърнали изглеждаха полетата и далеч по планината се влачаха тъмни мъгли. Орляци черни врани се вдигаха с грозен и зловещ грак и замрежваха въздуха. Индже беше на конеси, на конете си бяха и всички от дружината му. Няколко пъти вече гръмваха бурозани и тюмбелеци и пак замлъкваха. Индже чакаше да излезе пауна и тя се бавеше. Тогава той е кипна и спил беше и много ракия. Повър на конеси към къщата, гдето беше пауна. Вървеше бавно, но тъй беше я досан, че му там не еше предучите. Пауна беше се качила на конеси и так му и подаваха детето за гърнато и повито. Нейното и неговото дете. Индже посегна и го грабна. Хай дутин дете не храни. Извика той, като побеснял, подхвърли детето на горе във въздуха с едната си рака, а с другата го перна сятагана си. Никой не видя, какво стана понататък. Индже грабна юздата на коне на жена си е повлече със себе си. Цяла та орда потегли в боен бяк, гръмваха бурозани и тюмбелеци. Не сечуваше какво реди, какво дума в плача си пауна. Виждаше се само, как сълзите и текът по бялото и лице. Тя ходи още някой време с него, молчалива и няма като сянка. После се изгуби, и той колкото е да е търси не можа да е намери. Знаеше само, че пауна е роднина на сяро бъро чията, който от давна беше го оставил и бродеше в планината. Знаеше това и бессилен яд и беше разомому. Индже стана страшен. И порано той не знаеше милост, но от както погледат на пауна угасна за него, срцето му се превърна на камък. Да биха се събрали костите на убитите, биха направили планина, кравта би потекла като река. В тая страшна и крва въм мора Индже, като че изгуби свяст. Минаха се тъй повече от 16 години, като му ри раката на Индже е да убива. Много нещо се случи, много отмина. Индже не помнеше, нито искаше да помни, но една скорочна случка беше се врязала дълбоко в памет тъму. Цяло село, като много други, беше минало под дога ни под нож. Трупове из улиците, прясна димешта се кръв. И ето, стар поп се повдига измеждогъсто на пластените и мъже и деца. Лицето му е крвъво, на разкупчаната му гръд за ерана. Горят като въгле ни очите му, оглежда се като възкрыснал в дигара ка срещу Индже и вика. Проклед да си! Проклед да си от Бога и от всички святи от си! Да не се стопиш след смърта си! Железото и каманите да се стопят а не и ти! Да въздише ши да трепериш на земята като кайна, да наследиш на геезия и бе силото на юда! Ана тема, ана тема, ана тема! Ножът втъкнат в гърлото му го доби и го накара да замлъкне за винаги. Но и до сега Индже вижда у крвъвеното му лице, горят го очите му, думите му го пронизват като ножове и още чува клетвите му. Същи един след тая случка Индже сли заше с дружината си по-стръмна планинска пътека. За първи път той беше навел глава и беше се замислил. Изведнъж от насрещния ритпук на пушка Индже се полюля и падна от конеси. Спуснаха се кърджелите, но между тях е мястото от гъдето гръм на пушкато имаше дълбока пропъст. Видяха от среща малка дружина, познаха, че е сяро барочията, но нямаше как да го ловят. Всичко това беше примислил Индже, докато беше налегло. Когато раната на гърдите му зарасна, той се надяваше, че тия мисли ще го оставят. Няма повече да мисли за пауна, за детето, за нищо. Ще се сключи с ръцето му и ръката му ще укрепне. Но тия мисли го мъчеха и сега. А кърджелите го чакаха вън и той трябваше да ги води. На сотринтата Лали, спратени от Индже, захъв лагери завикаха, чуите, што казва Индже. Онзи, което е тръгнал с него, трябва да слуша само неговата дума. Мило с няма да има Индже за непокорните. Нека всеки комуто е свидна главата на раменете, да запомни това. Спогледаха се кърджелите едни други, потегляха дългите си му станции се замислиха. Какво можеш да значи пък той? Но някой мах въс рака и вика. Индже знае какво прави. Нека. И всеки разбира какво иска да каже. Ако Индже иска да го слуша ти да му се покоряват, той е защото страшен ще бъде ударат, което е не мислил. Толко сподобре. Ще има сеч. Ще има плячка. И готови преди малко забунт, те отново поверваха Индже, зарадваха се и буйно веселия за люшка лагера. Так му в тая минута Индже се удара си. Както морските вълни приезжат към бригъ, тъй се столпиха кърджелите от всички стреникам Индже. То е вече между тях. Леко и стройно пристъпва. Познавате та е негова походка на хищник. Поспирва се и хвърле бърз поглет на орел. Объвет се Индже. С синюя и ничерско джубе светнало от сърма с червени шалвари. Но на главата се той не носи бяла чълма с гънки, висок съмурен калпак с възбърнато настрани дъно. И там, гдето дъното се закопчава, втикната е китка паунови пера. В срака на кривия си Мечин джеминава между двете живистини на кърджелите. Юнашкият мовите на петата муснага подлодяват кърджелите. Всички се мислят, сега ще се качи на конеси и щи ги поведе на Юруш. И ония, които се отпред, ниско привеждат къси с големи гъжви глави и правят ниските мънета. А другите отзад, притиснете един до други, стискат дръжките на ятаганите си и ревът «Яша!» чуват се тук тъмегър межи. Довеждат коня на Инже и той се качва на него. Без командъ, защото команди нямаше между тях, кърджелите се мятат на конете си. И когато Белия джеребец на Инже трепва и отпуща опашката си чак до нята, а Инже вдига ръка, всички млъкват. И чакат тая ръка да посочи към уру мен и кьой. Инже посочва тъкмо към обратната страна и казва да вървет след него назад. Гром падна сякаш върху кърджелите. Те гледат Инже и не вярват очите си. А страшно е лицето на Инже и далбоко се врязва отвесната черта на челото му. Уверен в себе си, Инже по-бави и тръгна. Полюля се след него и гората маж драти на дружината му. Кърджелите останаха сами. Една минута те малчаха и се гледаха. После се повдигна страшна глъчка. Див во и начакали. От всички страни се трупаха около сиври бюлюкбъши. Викаха молеха го да ги води към уру мен и кьой. Едара на долец беше сиври бюлюкбъши, като дъп стар чеша над всички кърджели. Шумреше вежди, мисляше. Сам той не знаеш, какво става с Инже, но не искашата и лесно да скъса с него и отсече. Ще вървят подир Инже. По него в знак гръмна хаборозани и тюмбелеци. В тая дива музика се отдави роботът на кърджелите, ордата се поклати и тръгна. Скоро купитата на конете заглъхнаха и само далечните звуци на тюмбелеците и облъкът прах, който се повдигна, показваха, че кърджелиите си връщаха назад, по същия път, по който бяха дошли. Поляната сред гората остана празна. Изведнаща ми скочи дребно човечи, нито дете, нито възрастно. Беше гърбаво, главата му хлътнала в трупа, ръцете му не са размерно дълги и като на маймуна. Сплахи, крадливи крачкито стигна сред поляната, спряси и се ослуша. Кърджелиите бяха далеч. Тогавато стана по-спокойно и започна да търъшува, навеждаше се, вземаше нещо от земята, разглеждаше го и или го хвърляше назад, или го пъхаше в турбата си. На едно място погледат му се спря на нещо голямо. Пушка. Един ми, кто стоякато в цепенено, после грабна пушката, мушна я подмишницата си и избяга в гората. Селените оторумени кой, макар, че от начало не бяха забелязали кърджелите, усетиха ги през ноща и се разбяга ха изгората. По-късно, когато Дервенджиите им казаха, че кърджелиите се върнали, некои не искаше да вярва. С големи предпазвания върнаха се най-напред само мажете. Помигданите се показаха по-богатите чурбъджи, въс седнали на катари. Претях отиваха и се връщаха въорожени пандури. Мина и една малка чета Дервенджии Харбалии, някои въорожени с шишенета, а повечето с дълги железни шишове. Они, който ги вода, ще носише голям кълпак, совиснала ли си, че опашка на него. Хората му се връщаха и си придаваха юнашки вид, макар, че отрано бяха решили да бягат, че им видят кърджелите. Най-после, след като конете на пандурите каталясаха да отиват и да се връщат, недоверчивите чурбъджи и повярваха, кърджелите наистина се си отишли и пуснаха жените и децата да влязат в селото. Улиците се задръстих от хора, куля и добитък. Изведнъж от към долъ, гдето беше реката гръмна пушка. Времето беше тихо и встъкляния въздух, той гърмеш пройча проточено и страшно. И докато разберат, кой, какво е, втори гърмеш се че от същото място. Жените писнаха и се повърнаха да бягат, с голяма мъг по-сърчените мъже можаха да ги умирят и върнат. Не бойте себе хора, ви каха, няма нищо, не са кърджели, а в джии са. Жените се върнаха, но никой не смееша да се прибере в къщи. Колята тъй си стояха на товарени, добитъкът плъзна по мегданите. И докато жените се трупаха по портите и приказваха, мъжете се насъбраха къй село да пазят. Над вечер към селото се зададе ста до свини. Селините се развеселиха. Чудно им се виждаше, че свинаре тим пак беше изкарал свините, както винаги, като че не беше осетил, че селото е бягало. Чакайте, извика някой, гърбавото ще ни каже сега най-добре, то трябва да е видяло кърджелите. Селините присрещаха свинари и го за обиколиха. Беше същото гърбаво мумче, което тая сутрин беше намерило пушката в гората. И то каза същото, което вече се знаеше, кърджелите се върнали. Че защо се върнаха? Детъки зная, дали е чебях, много се караха, викаха. А каква беше тая пушка в реката? Попита някой. Кой гърмя? Гърбавото не отговори, но учите му светнаха, изгледа гор до селините и като дебнаше да види, как ще се зачудят, извади пушката из потъбата си и я показа. Той гръмнал, а? Аз гръмнах! Вижте, ана! Моя е! Пръцете му беше къса пушка, като че отрязана наполовина, овехтяла и ръждясала наистина, но все пак здрава, тежка пушка. Бре най-де не, от дезе! Дай да и видя, продаваш ли я? Не сия намерил ти и откраднал сия. Гърбавото не отговорише. Най-после, като се увери, че няма да му е вземат и успя да я скъта пак, подъбата си, то си ухили и каза. Не съм намерила аз таз пушка! Един кърджелия обих! И зехия! Селините се размяха. И те, като когато са собрани много хора на строението лесно семени, започнаха да се шегуват. Някой поискаха да вземат пушката на гърбавото. Жените, като разбраха, че за рад него е страх, започнаха да го кълнат. Клъпите се промушваха измеж до големите и головяха за гърбицата. Гърбавото се разсърди, стана зло. Най-голямата могрижа беше за пушката, стискаше е подмишницата си ищом се отскубна, хукна да бяга, макар, че никой не го гонише. Селините се смеяха. Сакато пак зло! Белязал го господ, отбелязан челяк да бягаш. Ей родило ма! Господ да го бие, не се е родило тъй, ами е паднал от високо, кога било малко. Оздравело, ама ме останала гърбица. Станк е ма, то син ли е, унука ли е на кълмучката? Дещия разбереща слъшкиня. Виднаш, каже син, виднаш унука. А на други разправила, че го намерила в бозгона е. Пред и петнайсет години, когато пакта е бягали от тез кърджели, дано по-крищата да измрат кравниците. Мерила го и зато и го кръстили най-ден, намерено. Гърбавото стигна в къщи. Баба Яна кълмучката си деше вън на прага. Те нито беше чула, нито беше разбрала, че селото е бягало. Тай ми хляп! Извика гърбавото над главата и както си вика на глух. Хляп ли? Спокойно и ниско каза старата. Нямам хляп, аз. О, да има хляп, ще е ам и аз. Искай от чорбъджиите, че им пасеш стоката. Гърбавото се на муси и влезе в къщи. Изведнъж то е скоче от там и в незапно развеселено и ухилено извади пушката, замери в бабата и извика. Сега ще те убия! Старата и стърпна. Знаеше, че гърбавото се шегува, но пак се боеше да мръдни или да продума, за да не го разсърдите да гръмне. Ще те убия! Викаше гърбавото и се хиляше. Пта и стой, не мърдай! Като на плаше старата колкото си искаше, гърбавото клекна на страната и загриза няколко сухи кори, които беше намерило в къщи. Баба Яна стана. Прозина се. Протъгна се, като че беше забравила лодорите на гърбавото. Но като мина покрай него, тя изведнъж се спусна върхумо, това на го заременете и го раздруса. Ще ме плашеша! Келеш! Сега ще те удуша! Изведнъж тя изохка и го пусна. Гърбавото беше е ухапало. Баба Яна гледаше с гърчената си рака, по която се виждаха следи от зъби и течеше кръв. Да се макнеш! викаше тя. Да не си ми стъпил в къщата! И тъй като гърбавото се кривеше и юда ще насреща и от чайна тя притихна и съвсем нискорече. Кай Дутин, от баща си подолу не ще паднеш. Тие думи като че изпомниха нещо от колишно. Тя седна на същото място, където беше сидяла, скръстират се и се замисли. За втори пътин джебеше прехвърлил бъкаджиците и беше минал в Романья. Нямаше вече с него най-а много бро и на орда, с която беше потеглил. Дотегна на крджелите да вървет след един вожд, който не ги водаше на плячка и на грабежи, не ги оставеше да правят каквото си щът, а само ги влачеше по пътищата днес по една посока, отре по-друга. И станяха конете им от глат, я таганите ръждясаха на поясите им. Една нощ си в риби люк бъше избяга с цялата си дружина, след него избяга едер хан углу, после деликадир и всички други главатари. Син джел стана само караколю и дружината му. Три стъмина на черни коне. Пред тях върве шин дже на Белия си орабски жребец. А все тъй мъртви бяха селата и все тъй пуст и бяха кърещата на около. Не се виждаше жива душа. Само тук таме, в най-бедните и полу изгорени села, виждаха дрипа виселяци и съхнани от глат, почърнели от тегло, които глождаха някой корени гледаха тъп и рълнодушно. И личуваха жени да плачат изгробищата по-байрите. Ин джесег не веша на себе, че се подгълва и усеща жалост и всему се струваше, че там някъде, сред тая страшна гора от черни кръстове, лежи пъуна и до нея, малкото сукал, че разсечено от ята ганъм. Друг път той разстърсваше глава, като че искаше да прогони лоша дрямка, унесъл себеше и виждаше сам себе си, как държи детето си, как гомил възкърва ръка, а пъуна го гледа бледна и усмихната. Въднъж ин дже видя жени, които копаяха, и те бяха скрили лицата си в черни чомбери и сякаш не копаяха, а ровеха земята, за да скрият в нея сълзите и мъката си. Ин дже поиска да им каже нещо добро и обърна, кой не си към тях. Но те, чтом го видяха, чтом видяха и гората мъж драти за т него, пуснаха мутиките и избягаха. Остана само един старец под една цъвну лъслива. Той си изправи, под прясената ягата си и за чак. Защо избягаха жениите старче, троснато по пите ин дже? Знам ли? Трябва да се оплашили, женина ли са? А ти? Ти не сели оплаши? Защо ще се оплаши ефенди? Не се оплаших. Стар съм аз. От какво ще се боя? Боя се от господя и от него чакам смърта си. Но макари да казваше, че не се бои, старецът потреперваше и плаху гледаше многоброините въоружени конници, които навалиха наведнеш в долината. Някои слязуха от конети си и гипове духа да гипоят на реката, други се растичаха и се питаха за вода. Мумчета! Завика старецът на турски и по сочесто ягата си. Ей там има чешма! Ей там! На баирчето! По пътеката, се по пътеката! Оплашеха се жените. Продължи той по-спокойно, като се обръщеше към Индже. Ти не им вържи косуре фенди. Завикаха капасази са. Какви ти капасази? Думам им аз. Не видите ли, че се избрани хора? Яко не тим, се черни коне, кубави и само един бял на пашата. Помни ли ни пашите? На бели коне? Индже почти не го слушаше и гледаше към баира, на където избягаха жените. Там е селото ние, под за старецът. От чокурово сме. Аз съм дядо Гуди. Дядо Гуди от чокурово. Ех, не сме май добре, не мутия, глад. А временцито хубаво. Прекохме да поизровим земята и да засеем нещо. Малко лук, малко боб. Залувихаме и мене жените. Ела дума да да ни пазиш. Какво ще ги пазя аз? Ама пък сами сме, без мъж къчелец сме. Не останаха мъжи от като ни басти саха Краффе, Джи и Индже. Индже погледна стареца изпотокоя, два забелязано се усмихна. Инджели? Ти виждал ли си Индже старче? Деще го видя синко. Онзе, което го е видял, не е уживял. А с кой съм? Познаваш ли ме? Деще те познавам, ефенди. Приказваш като нас, от агите имам много да приказват по нашему. Сливинския таянин, Тахирага, Знайего и той тъй чисто приказваше. Не те познавам. Той замъча и замислено с пренатъжените си учина Индже. Не те познавам, а мачу и какво ще те река. Младси, хубавси, аз кой съм? Де такъв господар да имаме като тебе? Ще ти слугуваме? Ще ти плащаме харач? Но само ти да си. А то сега какво е? Какво е сега? Кой от де иде коли? Кой от де иде граби и пали? А нисме простихора, нисме като овце. Добре е да има кой да се грижи за нас, да ни стрижа и да ни дои, ама и от вълци да ни пали. А нисме простихора, а то и ама и от вълци да ни пази. Индже се със мя. Първата му осмивка престая пролет. Извадихи си ета си, с грабчи шепа желтици и каза да оставят по-една на всяка мутика. Нека си ги вземат жените, като се върна, ка за той. И нека помнят Индже, а ти стар, че прощава и изполайти задумите. Като змия изсъзка, гъстоплетеният към шик в ръката на Индже, белият мокон хврък на под него. Требнаха кърджелите, почувстваха, че Индже ги води и припуснаха конети си след него. Уния, който бяха слезли, качиха си и същото тъй бързо припуснаха. Земята за кънтя под копитата на конете. А старец стоеше под цъвна лата слива и гледаше след тях. Разнесе се пак славата на Индже, заговориха за него всички. И сега славата му беше много погуляма от колкото порано. Защото Индже не бъстисваше села и късъби, не колеше, не убиваше. Индже сам гонеше сега кърджелите. Требеше хъйдутите и убирниците по пътищата. Пърфи спитаг не въму си ври билюк баше. Имаше го Индже за приятели, прати да му кажат да пристане да граби и да си върви по живо по здраво. Си ври билюк баше се измя и прогони хората му. Тогава Индже връх летя от горемо като ястреб. Кърджелите претоварили конети си сплячка, тежки и неповратливи като костенурки бяха избити до един. На си ври билюк баше туриха запалени машали подмишниците и го изгориха жив. Навред по пътищата увиснаха по дърветата избесени хайдути, цяка сутрин пред чъдъра на Индже се търкали ха глави на хайдушки главатари. И не само за хайдути и за обирници беше страшен Индже. А едни, спахи и бегове, всички уния, които имаха власт и владея хазимята, по отпуснаха куляното си и непритискаха тъй много раята. Къде иде подиваните, штом си спомняха за Индже, потапяха веднъж и два шпачите си пиравдивитите, позамисляха си и седеха право. Крило бе Индже за всички слаби. Минаха се две години. Очистени бяха всички гори и добрави. Развързани бяха всички пътища. Тогава от връх Балкана от Жерона. Индже в Зечор Бажийска дъщеря е прати с нови стомни, сама и пеша, да еде чак на бъкъджиците и да му донесе вода от седемте кладенци. Момичато беше младо, хубаво като капка. Нашията си имаше седем да робета и махмуди, облечено беше вътлас и сърма. Вървеше сама са мичка, сама сред горите, сама сред зелените ниви. И ходи и върна се с вода от седемте кладенци. Върве седем деня на татък и седем деня назад. Никой не посмя да е закъчи, не падна косъм от главата и не се изгуби нито едно робе от нанизите и пората и спраштаха до край село и оставиха сама. Щом те казал Индже? Нека! И много здраве! Засмяно тръгна момичато, засмяно се върна. Нямаше хайдоти по пътищата, нямаше лоши хора. Тогава Индже тръгна към бъкъджиците. Без плодна и черна беше земята, когато беше тръгнал, а сега цяла романя се жалтее от озрели ниви. Наспорил беше Бог земята стежък плод и хората работиха. Люлее се морето на зрелите жета, тръпти въздухът, белееце като бейли птици за братките на жетварките. Ето песен. Звънка жетварска песен. Индже спира конеси. Жетварките са близо, но китка дървета ги креят от дружината. Ясно се чува песента. Индже слуша. И тръпва като чува, пеят за Индже млада во и вода, как води дружина от 300 мина, как гората и планината плача за Индже, за да е отървел от хайдути, как мило стима Индже за сиромаси. Звъни песента под ясното небе, ронят се думите, като зарна от тежки класове. Индже слуша. Нещо сладко се топи в гърдитему, уточите му се проронва сълза и пада върху бялата грива на конемо. Първата сълза, която Индже беше пролял през живота си. Навърх на бъкаджиците преседемте кладенци и лагерът на Индже. Той е много по-голям от колкото тая пролет. Но няма си в риби люк бъши, няма дали и капасъзи. Млади бомци ходят по поляните, мятат камък за да опитат силито си, и ли стоят пред чедарите чистят дълги бойли и пушки. А на страна от сянката на кръстати буки сидят белобради вои води. Тук са Николао Зуна, добри вои вода, Вълко Бинбеля, Вълчан вои вода и много други. Лицата им носят белези на стари ранни, кусите им са бели, мъдрата им речте, че равно и тихо, както тече водата на кладенеца пред тях. Тепе делена ли пъша царува в Янина, Говори добре вои вода и пуши с дълги си чебук. В види не па званто углу, а муста Фаба и рактар в тръстеник. Всеки е завардел своя мера преди и съди своите хора. Защо и ни е да не заемем нашето, кое ще ни спре, кое ще ни каже не бива? Той замлъква за малко, вижда, че още никой не бърза да му отговори и подема. Знам как по-мислинже и нега го кажа, добро е, първо и първо, той гледа да се откачи от тия кучата от карафеи за иотемина, веднъж да се раздели от тях. Ама как, това ми кажите мене, прикъсва го Николо Зуна и понавик без да има нужда, хваща се за ножа си. Не бързай, ще ти кажа. Индже е поръчал на караколе да хване двамата и серлиски султани, уния младите, двамата братья, и да се расправи с тях по шейтан човия усул. Султанчета са роднина на карафеи, защом той чуе, че се убити, ще се усъмни фимер драза. И ще се хваа над загуша двамата кърджели и като псета. Разбирам сега, казва у Зуна, бутва назад калпака си, гърлисто се смее. Разбирам, то е добро, е и добро е. Вълчан воевода свива вежди, махва на у Зуна да молчи и пите добрия. Сетне? Сетне ще се събират тука, на бака джиците, и у наци от всякъде ще расте силата ни, а като чуем, че московеца пригази у Дунава, ще рече ми ние, ела боже по музи, па ще започнем. Прихващат срака белите сибради воеводите, замислят се и гледат как бистрата кладенчо въвода бяга и лъщи, и ли стата им зашумява. А ин дже се разхожда пред чедъра си, ходи по самия гребен на бака джика, гдето ветерът развява високато трива. Небето потъмнява, блясва като елма с голяма звезда на юг, ин дже ходи и мисли, спира се и поглежда на запад към Румъния. Спомни се за песента на жатварките, за разплаканите от радост хора, които го посрещаха като цар. Спомни се това и лицето му прояснява, но той поглежда на истук към отвъдната страна на бака джиците и мъг къс вива пак срцето му. Там още стоят следите на неговите походи. Там майките още кълнат ин дже. Той си спомни за пауна и за детето си и си мисли, най-тешкият ми гряки там трябва да ида и на тая страна. Когато ин дже се повърна към чедъра си, ми на покрай старите буки, под които още стояха воеволите. Не се виждат ли цата им, светят само като светулки запалените им чебуци. И чува ин дже как Николао зона се провиква. Ех! Имала е царе и господаря нашата земя и пак ще има! И ин дже да е жив! Чудова ин дже. Ким на сглава, като че се согласяваше и пак си помисли. Тряба! Тряба да и да отвът! Ях на Лбелия си кон, който гордо пристъпва с Распусната грива, ин дже сли с дружината си към другата страна на бъкаджиците. Към морето! Голям празнике, света тройца и над днешния ден у Румени кой има сбор. Ин дже е весел и чисте, всяка помисело него, защото знае кде отива. След него, на спорете дин до други, на хубави, кои не белобрадите вои води, а след тях е дружината на ин джезба и рактария Караколю. Когато наближиха селото, посрещнаха ги звънки удари на камбана. Не гръмна пушка, не се чуоплашен виг, както други път, ората не се разбягаха. Ин дже се осмихваше, лицето му светеше, никога той не изглеждал тъй хубав юнашки напет. Гледат го старите вои води, прекарват рака по белите сибради и срцата им се топят от радост и гордост. Пората от Румени кой наистина не мислиха да бягат. Някой казаха, че вълкът козината си менено заби тене и искаха да обърнат пушките си срещу ин дже или да бягат. Но скочаха други, които бяга ходили по загора и по Румъния и казаха, че ин дже трябва да се посрещне сиконата на света троица с хляп и сол. Така и решеха всички, които бяха събрани в черква. И последнаха някои взеха черковните хоругви, попът с ръстреперани ръце по екрыста и коната, и шестието много броено и пъстру, бавно и тържествено в Богомолна тишина се източи из черковния двор и тръгна камуная страна от дето и деше ин дже. До черквата бяха се спрели два мадуши, мъж и жена, въседнали на катари. Жената носеше къса салтамарка, слиси, че кожа и тънка зелена махрама на главата си. Тя не беше в първата си младост, но беше хубава. Чертите на лицето и бяха едро и твърда учертани, в цялата и външност и маше достоинство на царица. Мъжът беше стар Хайдутин, побелял, но здрав, червен, с големи рунта вивежди и му стаци като къдели. Носеше дрехи от червено сукнос, потъмняла сърма, мъже тяха джебкени, а кожа ние целях на пояса беше натегна от пищови. Мъжете жената гледаха народа, който излизаше от черква. Всички, които минаха покретьях, им казаха, че отиват да посрещнат инже. Мъжете жената се спогледаха и очите има влажняха. Те слезоха от катарите, поведоха ги на рака и тръгнаха с множеството. Мъжът чумраше рунтавите си вежди и възбудено шепнеше. Ще му кажа, аз съм сяро бар от чието. Не ме ли познаваш? Ето, поведох сам. Доведох и пауна. Когато ти колеш е убиваше аз гръмнах в тебе, исках да те убия. Сега ти крилоси за нас, наш татко си. Дай да целу на раката и краката ти. Дай, пък прави смене, каквото щеш. А инже вече влизаше в селото. Не искаше да бързе и гледаше да одържи крачките на конеси, което кои знае защо беше станал не тръпили в ибоен. Изведнеш едно малко човече прикоси Сокака и мина път на инже. Беше грбавото. Той се спря и се загледа. Изглеждаше, че се чуди на инже, на конемо, на светнелите му от сърма дрехи, на пауновото пиро, което трепереше на Калпакамо. Инже би го отминал, ако не беше забелязал, че това грбаво в умче држи под мишницата си къса пушка. Мисли за добро имаше в умане инже, и не хора с пушки искаше да вижда днес, пък и весел беше и искаше да се пушегува. Я слушай, извика той на грбавото. Дай пушката тука. Грбавото се начу мери, измармора нещо и избяга. Той е път и инже видя от близо учите му и ти и учи са будиха у него нещо, което той не можа да разбере, какво е. Но по отпус на коне и тръгна подир него. Дай пушката! Викаше той и се смееше. Грбавото влезе в един двор. Инже подир него. Спрени на улицата воеводите го чакаха и си усмихваха, защото виждаха, че се шегува. Инже обърна коня си да се върне. Същия миг грбавото в дигна пушката прицели си и гръмна. Подскочи бели от кон, Инже си изкривина седлото и падна. Спуснаха си всички, които бяха на близо, скочиха от конете и прихвана Хаинже. Други погнаха грбавото. Най-напред принесу Хаинже до пруста на къщата в двора, на която беше паднал. Раскопчаха го, тър се хараната. Бързаха да я привържат. А вън се повдигна страшен шум. Мятаха се черни коне, лъщяха ятагани и страшни гласове, пълни с отчаяни и бол кавикаха, обиха во и водата, обиха Инже. Спуснаха се конници от една и от друга страна, за да пресекат пъти на грбавото и да го хванат. Множеството, което се задайде от към черквата, повърна назад и се разбяга. Писнаха жени, селото се изпълни с викове и плач. До това време баба Яна кълмучката стоеше прилепена до стената на къщата си, което се случила и въпреки страшната бъркутия наоколу запазваше това спокойствие, което идеше преди всичко от възраста и глухотата. В когато и тя чудавикат от всички страни Инже, обиха Инже, трепна и се втурна към проста. И тя се появи там ръстрепера на и суха, учите и горяха и търсеха неспокойно. Во и водите, които се лутаха около Инже, и помислиха за бъркан от страх, и е избутаха навън. Но тя му жа да види Инже. Той лежеше на проста, уприян до стената. Беше голуглав. Калпакът му спауновото перо беше паднал до него. Нямаше болка на Мургавато мулице, но дишеше тежко и смъка. Под него беше протекла локва кръв. В двора нахлуха много хора. Водеха гърбавото. Два му двойволите, добри вълчан бяха извили на затратсете му издравого държаха. Той е ли голуби? Той е ли? Викнаха на около крджелите размахва хитаганите си. Чакайте. Принже да го заведем. Той да каже. И ония, които бяха Принже, излязуха вън. Тогава баба Яна се приближе до него. Синко, ти ли си Инже? Ко е той мумче? Рече Инже. Тво е ли? Ти ли си Инже? Ох, божичко, какво стана! Тя говореше смъка. Долната и челюст трепереше. И като разбра, че има малко време и трябва да бърза, тя се наведена т него и зашепна. Той дете е твоя син. Ах, защо го прибрахто гас? Пото бреда пеше умряло. Като че вторикурошумо дари Инже, и той се дръпна назад. Дукараха гърбавото. Инже го погледна. Грозно. Гърбаво. Ниско. Начелото му падаше нечиста спластена коса. Гледаше изпод вежди, като звяр измъкнати с дубката му. Но очите му се отделяха от цялата му грузота. Хубави. Кафяви очи. Инже се вгледа в тях и познала очите на пауна. Ей го. Викаха во и водите. Какво да го правим? Да го дарем жив? Да го побием на кол. Инже притвори очи като от болка и не каза нищо. Смърта разведраше лицето му. След малко той погледне и каза. Много майки съм разплакал. Дойде и мое ред. Нищо да не правите на туи дете. Ни ко съм да не падне от главата му. Аз искам тъй. Дайте му той. Ви подаде кисията си и поснете го да си ходи създраве. На двора сред струпаните кърджали и се чугласат на сяро бърочията. Умирали? Не може да бъде. Чакайте да мина. Кажете му, че води женамо. Кажете му, че иде пауна. Както беше се поисправил. Инже се килна назад и падна. На двора и спиштя жена. Вой водите се спуснаха и справиха Инже. Викаха го, молеха му се да продума. Инже беше мъртъв. Крайне Инже.