 Jeg forsker i samspillet mellem mennesker og landskaber i forestoren. Man kan sige, at der er to hovedspor i min forskning. Det ene er, at jeg kigger på store fælles landskaber. Det kan være græsningslandskaber, det kan være hede områder, det kan være store højmose, som man offerede igennem forestoren. Det andet ben, kan man sige, er at jeg kigger på kollapset i her landskaber, eller store transformation af dem. Det kan for eksempel være, når de bliver inhejnet og udparceleret. Vi bruger en hav af forskellige arkæologiske og naturvindskablige metoder, som vi kombinerer. Det er sådan noget som til 14 dateringer, som vi kombinerer med pollenanalyser. Det kan være makrofosiler for at kigge på, hvordan de her landskabsforandringer foregår. Og så bruger vi en del indsikter fra sociologien og anthropologien, som vi egentlig bruger til at kigge på, hvad menneskets rolle er i de her processer. Så noget som kulturlandskabet, det er altså lige nu centrum for en række af de debatter, der handler om klimaforandringer og grøn omstilling. Vi skal til her i gang i et kæmpe stort system af både politiske beslutninger og teknologier. Og landskabet kommer sentynligvis til at være retikalt forandret, bare om sådan 15-20 år. Der kan man sige, at det er måske på tide, at vi også begynder at tænke på, hvad det er for en slags natur, vi gerne vil have, og hvordan sikrer vi os, at de her landskaber også er levedygtige, ikke bare om 20 år, når vi står med de der deadlines, vi har sat, men hvordan skaber vi faktisk nogle type landskaber, som vores børn og børnebørn også kommer til at trives med. Kommunistisk forskning og arkeologisk forskning har ikke på noget tidspunkt været så aktuelt som der lige nu. Vi mangler sådan helt grundlæggende viden om, hvordan mennesker og natur kan være sammen på en meget mere hensigtsmæssig måde end i dag. Løsningen er derfor på mange af de problemer, vi står med lige nu, at vi bare hiver mennesker ud af ligningen, eller helt ud af landskaber, og spørgsmålet er om, at vi ikke kan gøre det på en lidt anden måde. Og her sætter arkeologien og langtidsperspektivet, altså de problematiker, vi står i i dag, i et helt særligt perspektiv, går vi bare nogle få århundreder tilbage, så ser tingene altså typisk retikal anderledes ud, end de gør i dag, og det tror jeg, vi kan lære noget af.