 Det er mig en fornøjelse at byde velkommen til Karsten Kok Hansen, formand for Lægeforening Mass. Mass. han er selvfølgelig uddannet fra Aarhus Universitet i 1997, og i 2005 blev han speciallæge i anestasiologi, det vi på godt dansk kalder bedøvelige. Mass. han har siden næsten barnsben været politisk dyre. Allerede fra studietiden var han politisk aktiv, han har været formand for fadel, medlem af rapsanskab i yngre læger, og Lægeforening Formand for Amtslæger Reserverådet i Vejle Amt, og han har mange år siddet i det regionale råd for Lægers videredagens i Vejle Amt og Seneregions syd Danmark. Mass. har været formand for Lægeforening i siden 2010, og er netop blevet genvalgt for en periode for tre år. Udover posten som formand for Lægeforening, er Mass. også overlevede ved ansesologisk afdeling, ved Regionshospitale i Horsens, hvor han er leder af den såkaldte Lægebil. Det kan være, at du kommer ind på det, jeg arbejder som læger om lidt. Mass. han er igennem flere år haft deprehospitale farvermodet som en særlig interesse, og han har erfaring med lægers samarbejde med industrie, meningen om det. Sundet siger til antibiotica-resistens- og kvalitetsudvikling på sundhedsområdet i det hele taget. Mass. han, jeg behøver sådan ikke sige dem, han fik røget på det, der hedder Magnens Top 100, jeg jo heller kalder det lægers indflydelse Top 100, hvor han i det danske sundhedsvæsen, hvor han har en flot femteplads, og han er faktisk nummer et af læger, der har den største indflydelse på den danske sundhedsvæsen. I følge sundhedssektorns BT dansk medicin, men det stadig vil godt nok, Mass. Jeg vil nu give ord og se dig, Mass, hvor du skal holde en festetale med temaet i læge, hverdens bedste job. Tak godt imod, Mass. Sikre mange penger, du kunne sige mig. Og sikkert godt, I ser ud. Kære kandidater, eller skulle jeg sige kære kolleger, først og fremmest kæmpe stort til lykke, jeg gjorde det. I er nået igennem lovlåget, I har overstået jeres eksamen, og I står nu her og skal til at starte jeres karriere som læger. Nyd det, det er helt fortænt. I bliver en færdig, og I kan godt være stolte, ligesom jeres familie, jeg er helt sikker på, de sidder og er rigtig stolte af lige nu. Det er rigtig godt gode, og I skal også glæde jer til fremtiden, for nu har I kvalificeret jer til det, som jeg synes er verdens bedste job, nemlig jobbet som læge. Nogle af jer bliver nødkurore, nogle bliver børnelæger, en del af jer vil forske, nogle vil tage ansættelse i udlandet, men rigtig mange af jer vil stile mod alle min praksis, og hvem ved, måske en af jer vil endne som formand for lægeforheden. Som sagt, så stod jeg her for 16 år siden. Ja, det er utroligt, da jeg gået så lang tid, og jeg husker, det er faktisk godt tydeligt, som var det i går, eller i hvert fald næsten. Det var en dag, en stor dag i mit liv. Den sommerdag 1997, og jeg var på Havrstolt. Jeg var stolt over, at det var lykkes at få examen i hus, at jeg havde nået mit mål. Og sammen med min kone, som også blev en dag, og vores søn på et halvt år, der lå fremtiden for vores føder, og vi kunne faktisk næsten ikke vente med at løbe ud i den. Når I står her i dag, og med examen i friske arrendning, så synes I nok, at det har været nogle hårde år. Noget sagde jeg det sidste halve år, men jeg kan godt love af en ting, at de kommende år, de bliver mindst lige så hårde. I kommer til at stå over for hidtil ukænende udfordringer, der er både menneskelig, faglig og etisk karakter. Men disse udfordringer vil gøre jeg stærke og indudøgtigere til at møde patienterne. Og jeg kan glæde i år, at de fremmere ikke skal nå os med SU, men faktisk få løn for det. Da jeg er blevet færdt i 1997, er der så sundhedsvæsen noget anderledes ud, end det sundhedsvæsen I skulle arbejde i. Dengang holdt sundhedsministeren meget kort tid i jobbet, typisk under et år, og de samlede udgifter til sundhedsvæsen, var omkring 90 milliarder kroner, og ventelæsterne var rigtig lange. I dag bruger vi ca. 140 milliarder kroner på sundhedsvæsen, hver eneste år, og udgifterne til sundhed, de vokser stadig. Der var ikke helt så hårdt, som de gjorde for en fire-fem år siden, men det er rigtig mange penge, og det er ikke lægelønt det hele, skal jeg heller så sige. I modsat internetnohjul 50'erne, så har patienterne fået flere rettigheder. De har fået ret til hårdt i udredning, de har fået ret til behandling og frit sygehusvalg. Mange patienter er også blevet mere ressourcestærke og krævende, og mere vidende. De er i højere grad en tidlig og velinformeret om deres egen sygdom, og muligheder for behandling. De vil også gerne inddraves mere i beslutninger om, hvilken behandling de skal have. Det er sådan set en stor hjælp for os som læger, men det er også en stor udfordring, og den vil vi blive mødt af fra første færre i os nye arbejde. Det er naturligt og godt, at patienterne med kroniske lide, forsøger medstrette en sygdom. Hvem har større interesse end patienten selv? Lægens rolle ved disse tilfælde bliver som mere objektiv rådgiver, men det er vigtigt, at vi som læger både rummer disse stærke patienter, og så de patienter, som ikke ønsker at tage stilling, men som blot vil have den bedste behandling. Vi skal sådan set kunne klare hele spektret. Og man kan godt blive lidt skremt af den udvikling, for økonomier og patienter rettigheder, det fyldt ikke meget i min ladeuddannelse. Selvom Sundhedsvæsenet har forandret så meget igennem de sidste 16 år, hvor jeg har været læge, så er der også ting, at være helt det samme. Nemlig det lægeløfte, som I afgiver senere i dag. Det nuværende danske lægeløfte er som det benævnt fra 1815, og til sammenligning kan jeg sige, at det lægebindskablige fakultæt, det første i Danmark, bedandet i København i 1842, ved en sammenlægning af de gamle medicinske fakultæt og Kiroisk Akademi. Så det gamle det her lægeløfte, og vi har for ganske nydeligt haft det op til behandling i ladeforeningen i vores etisk udvalg, og vurderet om det enige af tidsvarende bort det ikke moderniseres, og konklusionen var, at det holder fuldstændig, som det står, at der begge ændret kommer. En central passage i det heder, at I skal love at anvende jeres kunskaber med flid og omhoved til samfundens og jeres medmændskers graven. I indgår som læger en slags pak med samfundet om, at netop i jeres evner skal stilles til rådighed for samfundets bedste. En sådan pak kan ikke undgå stor bevåendighed omkring jer og jeres arbejde. Alle kigger på jer, og nogen kigger over skulderen. I kan læse om jer selv og jeres arbejde i pressen. Patienter og pårøjene vil stille høje og nogen gange rimelige graver. I kan endda komme ud for patienter, der klager over det i laver. Presset for medier, patienter og pårøjene kan til tider virke som en heksekidel. Men det, at alle interesserer sig for lægefade, viser bare hvilken unik og centrale rolle I som læger har i samfundet. Nogle gange vil vi have und af jer selv, og I ved næsten synes det er synd for jer. Men det er det ikke, for I har verdens bedste job. Og selvom pressen og patienter kan være både uratfærdige, så er offerrollet en rolle, der klager lægerrollen rigtig dårligt. Når det brænder på, og det vil det helt sikkert komme til at gøre, så husk at søge opbakning, råd og vejledning fra kolleger, venner og familie, og lægeforeningst og også til rådighed, hvis der skulle blive behov for hjælp. Læglyftet er altså uendret, men forandringer er et grundvildt kog i vores sundhedsvæsen, og sådan vil det blive i mange år frem, jer nok for altid. Det sundhedsvæsen, som I skal i gang med at arbejde i, står således over for store udfordringer og forandringer, og det kommer også til at præge jeres virke som læger. De økonomiske udfordringer for samfundet, som samfundet står midt i, bliver også samfundet og dermed jeres udfordringer. Flere lever med kronisk sygdom, vi bliver flere ældre, og nye dyrbehandlinger ved medføre, at samfundet og sundhedsvæsenet skal prioritere. Og derfor vil vi som læger, bliver stillet over for spørgsmålet, hvordan bruger vi pengene rigtigt, og hvordan får vi mest sundhed for pengene. I vil blive udfordret af kravne om øde-produktivitet, og effektiviseringer, og i vil blive presset, når der ikke er ressourcer nok. Og i sådan nogle situationer, så er det helt central, at I holder fast i trofærdigheden som læge. I skal hold fast i den uvillig rødgivere olle, som lægen har over for patienten. Lægningsforhold til patienten må ikke forandre sig, fordi samfundet stiller øde-krav om, at skulle prioritere. Vi skal lave politikerne om at prioritere samfundskagen på det overordnede niveau. Mellem forskellige grupper af patienter og sektorer, lægerne skal sammen med sundhedsykonomer og andre faggrupper, leverer de faglige grundlag for de her prioriteringer. Men naturligvis skal prioriteringerne ske i en åben og gennem skule i process, og blot forslå det helt fast. Prioriteringer foregår aldrig i mødet mellem læge og patient. Lægen skal sikre den enkelte patientbehandling efter patientens behov uanset økonomien. Ikke nok med økonomien af udfordring i den her tid. Det er der også en række ændringer i strukturen i sundhedsvæsenet. Vi har fået færre og større kudtmåttagelse, og I kender dem sikkert under forkortelsen FAM. Det er ændringer, som I helt sikkert vil komme til at mærke, for disse ændringer stiller store krav både til almind praksis, til den prehospitalinsats, til samarbejdet i FAM, og til samarbejdet internt på hospitalet. Og det er noget af det, I kommer til at opleve ret hurtigt i os karriere. Men i sin års fokus på de akute patienter og deres vej ind i systemet er der sket mange forbedringer, og det er rigtig godt. Men lad mig også bare være helt ærlig. Det er ikke alle hospitaler, der kommer helt i mål med danserne frem. Men de udfordringer i første møder, de er langt mere konkrete end økonomie og struktur. Første dag på klinisk basisuddannelse. Ja, med sommerfugelig mærke, det kan jeg godt love. Det her med at møde op, det kan jeg også godt tydeligt huske. Her vil I opleve, at selvom I har bagagsen fyldt for universitetet, så er der bare en hel masse, I først skal til at lære. Når I kommer ud på den anden side, af universitetets trykkemover, så er det faktisk I, der står med ansvaret. Og det kan man ikke lære på universitetet. Men det her med, hvordan man præsenterer sig, jeg kan huske, det var ikke rigtig svært at gå ind og sige, at jeg læger. Jeg synes ikke, at jeg ikke var læge, jeg var jo stadigvæk sådan en slags medicinsk studierende. Bare få en kille på, og få mindentligt også lønt for det. Men gå ind og sige, at man var læge, det var altså grænseoverskridende for mig. Og så skulle man finde ud, at jeg skulle ikke give hånd til patienten, eller så skal man ikke, og der er noget med infektionssyge regner, men på den ene side, så er det her med blodprosenten. Hvornår er en lav blodprosent enlig lave? Og hvornår skal man så give blodet? Og blodtrykket, er det nu for højt, altså, patientens, og hvor undt skal man have for at få mig fin? Og hvor meget kan patienterne egentlig tåle? Og hvilket nummer, at nu bagvarkten har, og hvornår kan egentlig tillade mig at ringe? For jeg er egentlig lyst til at ringe med det samme, og sige, kom lige og hjælp mig. Og så spørger de om, hvad med hvad. Det ved jeg ikke. Bare kom. Sådan har vi alle samme haft det. Og så det her med at læse en vagtplan, det er et gepildt helt for sig. Det sker også nok for lært. Men noget af det, der gør at læge et jobb at spinde, det er, at behandling den hele tiden udvikler sig. Vi kan mere og mere. Det kræver også noget af os som læger. Vi er nødt til at hele tiden at følge med. Vi er nødt til at forny os. Vi skal lære, hvordan vi emesterer nye behandlingsmetoder, og faktisk skal vi også lægge gamle vander fra os. Man har ikke mange af i nu, men de kommer hurtigt efter en uge, så har man allerede fået vander. Og så, hvis det forandrer og ruller ind over os, så skal man aflade, at det, man lige har lært fornyligt, begynde på noget nyt. Vi skal vide, hvornår vi skal støtte os til en retningslinje for behandling. Og så skal vi også vide, hvornår vi står med en patient, som er helt specielt, hvor vi lige præcis ikke skal følge den her retningslinje. Fordi den her patient har brug for noget helt særligt. Kortsagt, så skal vi være op på tagerne, og vi skal være frem i skoene. Også når det gælder farvelig udvikling. De mange mennesker, som I kommer til at møde igennem I er sliv, som læge, det bliver en kæmpe oplevelse. Noget af det, der går læget de op til verdens bedste job for mig, det er alle de her mennesker, jeg møder. Og det er at kunne gøre en forskel for mennesker. De vil nogle gange være i deres livskrise. Og så er det I er, de opsøger. Det gør det fordi folk generelt har stor tillid til læger, og i brugstaveligste forstand apparaer, til at ligge deres liv i vores hænder. Den tillid forplikter, og vi skal altid søge at leve op til den på alle måder. Men mødet med de mange mennesker, bliver naturligvis også den store personlige udfordring for jer. Den ældre kvinde, som helst ikke vil være til besværre, den unge alkoholiker, eller den psykesyge teenager. Og så er der alle de svære situationer, som man kommer til at stå i for første gang. Og dem skal I være forberedt på, der kommer en del af her i den kommende tid. I vil stå mange gange i noget for første gang. For eksempel første gang man skal fjerne en perle fra næsten på et barn, hvad sidder stod det på. Første gang man skal tage uger til morgenkonferencer, og 17 år lærer sidder og kigger stif på én, og tænker, hvad vil hun nu sige? Der skal man jo bare springe ud i det. Første gang man syrer et såv og tænker, bavlige beflås. Som dag af første gang skulle tage imod et nyt født barn. Der var jeg på udrykning som ambulanslæge, vil kalde ud til en kvinde med vejre. Hun var netop retuneret fra fødegangen, da han sendte hende hjem og sagt, at der ikke gik lang tid. Nu lå hun så på badvalgeskålet, og havde pressetran, og ambulancen den kunne ikke finde ad rassen. Det var kun mig. Far og mor, eller de vortende forældre, de sad spændt og kiggede på, hvad vi nu gør. Jeg tænkte nu, at jeg lige konstaterer, at der var lang tid i nu, fordi man kunne sikkert mærke, barnet stod højt, og det med pressetran, det skulle hun nok bare give spilet, og så videre. Barnet stod bare helt nede, men der var ikke noget at gøre her. Vi var i midelfart og fødeafdelen, den lå i Odense, og ambulancen var der heller ikke, så det var lige meget. Jeg havde bare allerede lige taget en mod barn, og nu skulle jeg jo gøre mig et bedste. Og det gik hellervis godt. Det er sådan, at de skal lige sige hjemmeføster, de foregår meget ofte spontan, der er uden problemer, fordi de netop føder hjemme. Det der problem på fødegangen, er jo ofte, at børnene ikke kommer ud. Det her barn kom ud, og havde det godt, og alle var glade. Men det, der gør, det er så fantastisk, at man hjælper mennesker, som har hjælp behov. Det kan være det, at man faktisk flytter til, hvad patienten siger, og patienten føler sig forstået. Og det er let at sagt og gjort i en hektisk hverdag, men det betaler sig. Lensrolle er ikke kun at give den rette behandling, men også at tryste og lindre. Og ved at møde patienten, der hvor de er, uanset om det er en hjemmeløs, eller en direktør, så kan vi opnå noget ganske særligt, at hjælpe mennesker i krise. Og det er noget helt specielt, og det giver en stor tilfredsstilelse. I møde med de faglige og personlige udfordringer, der har jeg sådan et centralt råd til jer. Sørg for at bruge hinanden, og jeres nye kolleger. Vær med til at skabe et godt klimaparvdelning, eller i den praksis I arbejder. Overligger og ældre kolleger, det er ikke fjender. Og sygpladerne kan faktisk antene, når man spørger, at man husker at betale til kaffe-kassen. De alle kolleger. Og det er vigtigt, at man ikke påtager sig rollen som en anden supermand, og tænker man kan klare det hele selv. Det er prøvet, tommer. God kollegialitet. Det har også noget med at være mærksom på hinanden. Og jeg ved godt, at det aldrig bliver nemt at indlede en samtale med en kollega, om at man er bekymret for, at han er stresset. Eller har det alkoholproblem. Eller har det psykisk dårl, jeg er ikke rigtig magter, af en samtale med en patient. Men vi har en pligt til at reagere, når vi kan se en kollega, der har problemer. En pligt over for kollegeren, men også en pligt over for de patienter, hvis sikkerhed ellers vil blive vagt i far. Og omvendt, så skal vi også huske, at I skal huske at tage fat i jeres kolleger, når I føler, at jeg er stresset, eller synes, det er svært. Vi vil alle sammen gerne hjælpe hinanden, og det, at mødes til frokost i kantine eller efter arbejde, er rigtig godt for at få snakket om de indtryk, både negativt og positivt, som I kommer til at opleve. Det, at vi har det her lære, det, vi har sammen, det er ikke et hvidt broderskab, men det er bare en masse kolleger, som ofte har stået i den samme situation, eller har et godt råd, eller måske godt vil lytte. Firesrellen er ikke de emners, som er meget hårdt på medicinstudiet. Os hos unge lærer er selv sagt hos alle læger. Og stadigfære læger falder for firesrellen, og det betyder, at de ikke kommer til at blive speciale læger i Danmark, som det ser ud lige nu. Det er et stort problem, og det er vi nødt til at finde løsning på. Og derfor er det også positivere regeringen, nu har sætet gang i det arbejde, der skal finde på alternativet til firesrellen. Når både lægeforeninger og yngre læger, sidder med ved bordet, og vi vil gøre alt for at finde en langtidsholdbare løsning på de fundamentale problem, som firesrellen har skabt, så vi kan få uddannet flere speciale læger, som det danske sundhedsvæsen har brug for. Og der er nok også mange, som på trods af examenslæsning fylder konflikten mellem de praktiserende læger og regionerne tæt. Det er en strid om fremtiden for al min praksis, og dermed også en strid om nogenlige jeres fremtid i arbejdsforhold som læger. At konflikten fylder så meget i medierne, viser også, hvor vigtigt lægers arbejde er for hele samfundet. Det er altid den praktiserende læge, som den er minde i dansker, ofte smøder, når de møder sundhedsvæsenet. Og derfor er udfaldet konflikten også af stor betydning for hele samfundet. En sidste ting, jeg vil sige til jer, det er, at I skal huske, at når man er læge, så er man læge hele tiden. Både når man er på arbejde, og når man er til fest i familien, eller når man er ude og slar bag med vennerne. Når man er læge, så går man ikke bare på arbejde, og lægger det hele fra sig, når man går hjem. Til gengæld, så kan det bringe i en vits. Man kan blive rettsmediciner, psykiater, gyriater eller anestysiolog. Det er muligt at arbejde, det er i det mest af verden. Og mange af jeres kolleger har gjort det en periode. Om i endet som professor, eller i en praksis på møgen, det ved jeg ikke nu, men mulighederne de er utallige. Så gribe dem. Læget jobbet er jo job for livstid. Og I kan godt begynde at glæde jer, for det er verdens bedste job, endnu en gang til lykket.