 Juhä, luku 12. Tämä on LibriVox-ääni te. Kaikki LibriVox-ääni teet ovat julkista omaisuutta. Lisää tietoja saadaksesi tai ilmoittautuaksesi vapaaehtoiseksi menee osoitteeseen LibriVox.org. Lukiana, Mikey Rody. Juhä, kirjoittanut Juhani Aho, luku 12. Haukkuen ja ääristen karkasivat koirataas eräänä aamuna Marjan saunanperäitse jäälle, vaan ilosta ulvahdellen ja kurkut kimeinä ryntäsivät sieltä hetken perästä takaisen. Marja tiesi katsomattakin, että se oli Shemeikka, joka nyt viimeinkin tuli sieltä miehineen. Ei ovea avannut, ei lukua rauttanut. Hetken kuluttua syöksähti Anja Tuulena sisään heittään vaatemmytyn lattialle. Tule, Marja tulee, ne tulivat nöt, pane päälesi nämä uudet vaatteet. Husi hän ja käänähti menemään, mutta palasi taas takaisin, tämmöten sylinsä Marjan. Se suuteli minuakin, se halasi minua ja vyötäisestä puristi. Kaulet lihoonut ja pulskistunut Anja sanoi, mutta yhtä hento on vartase kuin ennenkin. Tule, pian Marja tulee, sukaiset päälesi puhtaat. Nyt syövät miehet, sitten panevat Levolle, illalla on karkelot, lähtevät ehkä jo huomenna. Kuule, sen on parta kasvanut, mutta muuten se on niin kuin ennenkin. Kuninkaan poika, joudu pian. Marja avasi nytyn. Siinä oli uudet vaatteet hänelle, kirjevat ja koreat, ja lapselle myös. Hän laskine takaisin nyttyyn ja sitoi sen kiinni. Lapsi oli levoton, itki koko päivän eikä huolinut rentaa. Pitkin päivää kuului pihasta ajamista, ääniä ja kellojen kiliineä. He voiset hirnahteli, koirat haukkui. Ei uhallakaan Marja tahtonut siitä mitään tietää. Ei tuotu hänelle ruokaa, eikä sillä väliäkään. Pistäytyessään pimeän tultua ulkona, hän näki kaikki paikat valaistuina. Tervas sohtuja lumessa talon ympärillä ja nurkissa. Kuului laulua, soittoa ja karkelota. Lapsi oli rauhoittunut ja nukkui. Marja painautui turkkikorvissa penkille. Mutta kuta enemmän hän koetti olla kuulematta, sitä enemmän hän kuuli, kuta enemmän koetti olla ajatelematta, sitä enemmän hän ajatteli. Huomenna ne jo lähtevät. Ei vät tule takaisin ennen kuin kesällä. Olipa hyvä, että sai Anja-Parkakin osansa. Kyllä siitä nyt puhetta riittää, joka tuota kuulla jaksanei. Hänen kurkkuan kuivasi. Ei ollut vettä ennen haettua. Hän pisti he ulos, nousi pihaan kaivolla ja täytti astiansa. Yhtäkiä hänet paltasi uteliaisuus ja uhka. Mennen katsomaan, koska on kutsuttu. Mennen näissä omissa arkisissani, niin näkee, niin saa nähdä ihan semmoisena kuin olen. Entisen kultansa kuninkaan poika, astun etensä keskelle lattiaa, tässä olen. Tunnatko vielä? Päkeä tunkeili porstuassa ulos ja sisään. Maria olisi jo peräytynyt, jos olisi päässyt. Täytyi kuitenkin tunkevain tieltä pujahtaa porstuaan. Senä vasten painautuen hipui hän siinä niin, että pääsi ovensuhun, josta näki tupaan. Siellä oli Shemeikka yksin lattialla, kaikki muut kehässä ympärillä. Hän tanssi nuoren naisen ympärillä, ketterän ja pullakan, kierrellen, kaarrellen, ponahtain ylös, hihkaisten väliin, sillaita kun tyttö tyynenä, kylmänä ja ylpeenä kierähteli paikoillaan. Ei tuntenut Maria tyttöä, ei ollut se tästä kylästä, ei vaatteen parsi heikäläistä, mitä lienei ollut. Pahtoi olla joku uusi, ehkä ensi kesäiseksi ajottu. Taas nousi Marjassa halus syöstä esiin, temmata tyttöä kädestä ja heittää hänet ulos, hypätä Shemeikan eteen ja huutaa, sinulla on lapsi saunassa, et taida tietää, että sinulla on lapsi saunassa. Vaan yhtäkkiä taukosi tanssi, kuin kesken katketen siihen, että Shemeikka tarttuen tyttöän kainaloihin nosti hänet korkealle, pyöräytti hänet ilmassa niin, että hameet hulmahtivat orsiin, ja istahutti hänet unin pankolle, syösten et se ulos viivyttelemään, ihan Marjan ohitse, hän ta olka pehän koskien, sitä huomaamatta. Samassa alkoi tuvassa kaikkien karkelo, porstuassa oli ja työnsivät Marjaa edellään, mutta hän käprästi he oven pieleen pysyväkseen ulkona, Anja huomasi hänet siinä, Marja, huusi hän, tulee sisään Marja, en minää, mutta Anja tarttui hänet käteen, ja tahtoi vetää väkisen, Marja riuhtaisi he irti ja pääsi pilottautumaan porstuan pimeimpään nurkkaan, vaan Anja ei hellittänyt. Mikset sinä tahdo tulla sisään? Tulee nyt! Kun minä en tahdo, annan minun olla. Kuka ei tahdo mitään? kuului Shemeikka ulkoovessa seisten sanovan. Täällä on Marjaa, Anja, annan minun olla. Missä se on? kysyi Shemeikka tarttuen soihtuun, joka paloi ulos ovesta, jättäen porstuan pimeäksi. Täällä, täällä! Shemeikka tuli ja valaisi Marjaa, joka ensin oli painautunut nurkkaan, mutta nyt oikaisi he, ja seisoi Shemeikan edessä katsoen hänitä uhmaten silmiin. Sitten hän yhtäkkiä löi soihtu hänen kädestään samuksiin, ja karkasi ulos. Shemeikan silmissä oli ensin ollut utelijas ilme, sitten kuin pättynyt ja välin pitämätön. Viimein hänen sunsa ympärillä oli verähtänyt, niin kuin hän olisi nähnyt jotakin vasten mielistä. Mutta Marjan silmissä oli Shemeikka ollut komeampi kuin koskaan ennen, ja kun hän itkun parahtaen heitti he saunan benkille pitkäkseen, ei hän tiennyt itkikö sitä, millaisena hän oli nähnyt Shemeikan, vaiko sitä, millaisena Shemeikka hänet. Miksi meninkään sinne? Miksi menin sinne näissä nokisissa ryysyysissä vaatteissa, niin enkä pukeutunut niin kuin muut, vaikka minulla olisi ollut juhlavaatteet niin kuin heilläkin. Ehkä sä inhoisekin vaatteita, niin eikä minua. Ehkä tulee vielä tänne, jos sä kuitenkin tulee. Sen täytyy tulla, ainakin lastaan katsomaan, vaikkei tulisikaan minua. Ei vanha emääntä, eikä anja päästä häntä menemään meitä näkemättä. Hän pisteli päreitä seinän rakoihin ja sytyttine, avasi uudelleen nyytyn, jonka anja oli tuonut, kapaloi lapsen emännän antamiin vöihin ja puki itsensä niihin, jotka emääntä oli hänelle ompeluttanut. Sitten hän istui koko yön odottaen ja vaihtain uusia päreitä palaneiden sijaan. Ei hän tiedä itsekään, mitä varten hänitä odottaa, mitä aikoo hänelle sanoa. Sen vain, että Shemeikan täytyy tulla, että se ei voi, eikä saa mennä täällä käymättä. Kuului yhä melua ja iloa ja hoilotusta ylhältä pihasta ja välistä hän on kuulevinaan Shemeikan naurun naisten hudahtuksien lomasta. Se tulee sitten, kun kaikki ovat menneet. Se tulee aivan varmaan ainakin huomen aamuna ennen lähtöään. Aamupuoleen yötä Marjan nukahti, mutta herää se yhtäkkiä kavioiden töminään, rekiän narinaan, miesten huikkauksiin ja tiukujen kilinään. Jonkun renki rusahti saunan nurkkaan, niin, että karsta katkesi perestä. Meteili kulki ohitse kuin raepilvi, jälle häipyän. Kun Marja avasi luukun, oli jo päivä. Pihä oli tyhjä, reet ja hevoset poissa, naiset huiskuttivat sieltä liinojaan niille, jotka täyttä karkua laskettivat jätämyöten poissa. Se meni, se ei tullut edes katsomaan, ei tullut katsomaan edes omaa lastaan. Hän riisti pois vaatteet, joihin oli pukenut lapsensa ja itsensä ja sulloinä takaisin nyyttyyn. Se ei välitä sinusta isä lapsestaan edes sen verta, että tulisi katsomaan ja ottaisi syliinsä ja olkoon, olkoon, on sinulla raukalla äiti, tulee tänne. Maria pyörilattijalla puoleksi itkien, puoleksi nauraen, lapsi sylissään, sitä suudelleen ja rintaansa puristain. Kuului tulevan joku, Maria tempasi luudan alkaen lakaista lattiaa. Se oli vanha emäntä, joka tuli. Ei ollut kasvoissa samaan mielittelevää ilmettä kuin ennen. Ei vät kelvanneet vaatteeni perikkaalle. Olivat hänestä kai liian huonot. Oli kai parempi omissa ryysyissä hän näyttähille tulla. Viedään sitten pois. Saane viedä, sanoi Maria, koettaen sanoa sen hiljaisesti ja nöyrästi. Toivoin, että emäntä menisi sen enemmittä. Mutta emäntä oli tullut sanomaan jotaakin. Ne menivät. Se meni nyt. Maria ei vastannut. Ei kät tiedä milloin tulee takaisin. Kauan viipyy matkallaan paljon on myytävää muoneet markkinat on käytävänään. Moskovat, novgorodit, kaikki mitkä liee. Isot oli kuormat, suuret oli saalit. Hyvin oli vedellyt halvalla oli saanut. Saahan se, onhan se kaupan mies, Jemeikka. Menet, tiedän minkä Venäjan pahatan tytön sieltä vielä tuo. Tuo, sanoin, tuo kerran semmoinen jonka saatat suoraan kotisi tuoda, elää häntä enää kalasaunanlesi jätä. Mitä te siitä minulle kerrotte? Mitä se minun kuuluu? No elää hän nyt, kävykö edes katsomassakaan. Ei iljennyt, ymmärsi hävetä ja hyvä oli, jos olisi tullut tuosta, olisi saanut. Sinäkö Orja isäntäsi luudalla, et et häpeä senkin ruotsikko. Vanha emäntä suuttui niin, että hänen täytyy istuutua penkille ja siitä puhua. En aikonut sanoa, mutta nyt sanoo, vaikken sinua säljessäni aikonut sanoa. Käyt toki katsomassa ruotsista röstämääsi ennen kuin lähdet sanoin. Käyt katsomassa häntä ja lastasi, on sinulla tuolla saunassa sievä poika sanoin. Onhan tuon näin, sanoi. On otsansa röpyssä ja hius martonsa näivättynyt, kaula kuivettunut, maha pullistunut. Niin sanoi. Käähän kuitenkin, sanoin. Se on sen tähden semmoinen, kun on sinua siellä itkenyt. Se oli valhe, minä en ole hänä itkenyt, jos kaisi Marja. Kyllä se siitä sinulle vielä kaunistuu, sanoin. En ikinä minä sille. Puolustelin sinua, vaan eipä oliskaan näkynyt pitävän. Päästäkää minut pois täältä, huusi Marja. Pois menne. Antakaa minulle sukset ja kelkka ja antakaa minun menne. Ja minnes sinä menisit. Sinne mistä tulin? Talven selkään tuskin kuukautisen lapsen kanssa lumiselle salolle sen nääntymään. Vaikka nääntyisimmäkin. Nyt en kehtaa kuunnella, sanoi emäntä ja nousi loukkaantuneena mennäkseen. Menet itse minne mielesi tekee, mutta poikaa et vie. Poika on minun. Poika on Shemeikan. Äitin se on lapsi, jota isänsä ei omista. Mutta meillä on lapsitalon, jossa se syntyy, ja se on silloin omistettu, kun on tähän otettu. Häpeisit toki, ompa sinua. Ensin heitäksä sen kauaan, jättää miehensä ja kotinsä ja kaikkia lähtee vieraan matkaan. Täällä häntä hoidetaan ja vaalitaan ja pidettäisin kuin parasta vierasta, mutta ei kun äksyttelee ja kiukuttelee. Tuota pitäisi vielä tulla katsomaan ja houkuttelemaan ja hyvittelemään, kun ei välitä edes sen verta, että panisi puhdasta päälleen toisten kisoihin. Saa hävetä silmät korvat täyteen koko maailman edessä, että täällä Shemeikan tyttöä ryysyssä pidetään, ehkä vielä nälällä kidutetaan. Mä en sitä kai tahdutkin, täällä saunassa väkisin värjottelet, vaikka olisi sijaa muuallakin. Vai vielä pois, että sanottaisin, että on ajettu Shemeikan tyttö lapsinen taipalin selkään. Heitä kerrassa pois semmoiset tuumat. Puhu vielä kerran suksista ja kelkoista, niin otan lapsesia salpansinut itsesi telkien taaa. Maria hätkähti. Se ehkä tarkoitti tota. Mutta vanhe emäntä oli jo heltynyt omia kovia sanojaan. Kaa, elähänpahastu, puhui hän, palaten ovelta sisään. Enhän minä sitä sanoo, että ei sen pitänyt poikaansa katsomaan. Vaan semmoisia ne on Shemeikat. Semmoinen oli isänsäkin. Onhan ruokotonta, että sillä pitää olla joka kesä uusi. Nyt alkaa heitä tuoda talvellakin. Mikää liee ollut säkin, näit hän sen, jonka kerää kisasi koko ajan. Muista mitään välittämättä. Mikää liee ollut ihan ummekko venakko. Se rahviina joku. Pies sinne mistä olet tuonutkin sanoin. On heistä minulle kylläksi kiusa ja huolta entisistäkin. Millä minä heidät kaikki eläätän? Elähän nyt, Marjueni. Kyllähän minä sinusta ja lapsestasi huolen pidän. Katsotaan hän, kun hän kesän eletään. Olisit mielenen minulle mieleisempi kuin kukaan heistä, vaikka on hän annjakin. Elkä hän nyt hyvä emääntä. Enhän minä. Heiltä oli molemmilta päässyt itku. Eränä narisevana pakkas aamuna, koirat taas olivat karaneet jäälle jotakin tuliaa vastaan ja haukuttavansa kansa erhennellen ja kiihtymistään kiihtuen sääpunet saunan kohdalle. Ovi aukesi, mutta painautui kiinni samassa. Lapsi oli säikähtänyt rähinä ja parahtanut itkemään. Kaan lapsi elää itke, en minä päästä koiria, kuului miehen oventakaa. Tulia kuului hätelevän koiria ja nousevan pihaan. Pihaasta kielettiin koiria ja ne vaikenivat heti. Marja rautti luukua, mutta paiskasi sen samassa kiinni. Juhaa! Marja oli vaipunut penkille pyörtymäisellään. Se oli ollut tuossa, oli ovea avannut, oli katsonut tänne sisään. Se oli kuullut lapsen huudon, se oli sitä rauhoittaakseen painannut oventakaisin kiinni, eikä tullut sisään. Mitähän on täällä? Minuako kuulustelemassa? Minuako etsimässä? Ilmaisivat koneminut. Silloin sen tappaa meidät. Marja hypähti ylös, tempasi lapsensa keinusta. Paetakseen jonnekin, oli jo ulkonaa, mutta syöksähti takaisin, lennätti lapsen takaisin keinuun paetakseen yksin. Hervahti uupui, pääsemättä paikaltaan vaipui penkille, saamatta jäsentäkään liikahtamaan. Saatuan sen verran voimiaan takaisin, että siihen kykeni, rautti hän lukkua. Juha seisoi pihaalla, ympärillään ryhme naisia. Hän näytti kyselevän, ja naiset vastaavan käsien liikkeillä, niin kuin olisivat sanoneet, eimme suinkaan tiedä, ei täällä vain oleke tän näkynyt. Nyt tulee vanha emäntä ulos, ja näyttää pyytävän sisään. Juha epäroi, mutta asettaa sitten soksensa hankeen, ja menee sisään. Marja väijyy siinä, luukusta tujottaen, kuin mättään juureen painautunut riekko, jota kettu kiertää. Milloin se tulee sieltä? Ilmaisvatko ne minut? Neuvovatko ne sen tänne? Nyt tulee Anja. Anja oli pohaltautunut ulospirtistä, ja juoksi rantaan minkä pääsi. Se on täällä, se on se! Tiedän, mitä se tahtoo. Mistä sinä tiedät, näitkö? Näin, näin, mitä se tahtoo. Sanotteko, että minä olen täällä? En mehän toki, me arvattiin heti, vaan jos muualla ilmaisivat. Ei ne, emäntä pani jo sanan kylään. Nyt se tulee. Juha oli ilmantunut rappusille, emännän seuraamana. Hän laskeutui niitä alas ja astui raukeana, kumarissa kontte selässään suksien luo. Ei noussut niille, vaan kantoi ne alas jurkimästä ranta-törmästä, jota ei näkynyt uskaltavan laskea. Se lähtee jo, kuiskasi Anja. Jos se tulee tänne, sanoo, että lapsi on sinun, ja että minut on väkisin viety. Ei se tulee tänne, jokaisuksia jalkansa. He katsoivat molemmat luukun rausta. Jokaa uas näki Maria häikäisävässä hankias paisteessa, joka napiin Juhaan kulunessa Turkissa, joka ompeleen hänen paikkaisissa kengissään, joka ryypyyn hänen uupuneissa kasvoissaan. On antanut vartansa kasvaa. Se on harmaa ja takkuinen. Silmet ovat syvällä päässä. Nissä on raukea ilmen, silloin kun hän päiväkaudet metsää kulettuan, uupuneena ja nälkäisenä Turkotiin. Nissä on ilmen niin kuin kulkien silmissä, joka ei olisi saanut yö sijaa, eikä tiedä minne lähtisi silmien harhaillessa taivaalle ja taivaalta maahan su auki. Ei kertaakaan satu hänen silmensä saunaan. Hän ei näytä sitä huomaavankaan, vaikka on pysähtynyt aivan sen eteen. Hän katsataan takaisin taloon, josta on tullut, tarkastaa toisia taloja toisella puolen järven, rykii lykkää suksensa meneemään ja liukuu jäälle. Puhui, että tuo minua säällittää, kuiskaan ja etsi sinua on toin silmin, kuin kuollutta, että Ratsikin Shemeikka sinut hänelltä ryöstää. Kumpa olisi ryöstänytkin, vaan kun mielelläni meniin, minä lähden Marja puhaa siihen ovelle, mutta kun hän sysäsi sen auki, seisoi siinä vanha emääntä sulkien tien. Luvun 12. Juhaa, lukku 13. Tämä on LibriVox äänite. Kaikki LibriVox äänitteet ovat julkista omaisuutta. Lisätietoja Saaraksesi tai ilmoittautuoksessa vapaaehtoiseksi mene osoitteisen LibriVox.org Lukijänä Maikki Brody. Juhaa, kirjoittanut Juhani Aho, lukku 13. Taassa siinä pälyy, sanoi Juhan äiti ylenkatseellisesti rukkinsa takaa. Juhaa, joka taas oli istunut ikkunassa metsän rantaan tähystämässä, vastasi säpsähtäen. Enhän menen sitä pälyy, vaikka se nyt joskus maailmassa tulisikin sieltä, minne niin mielellään meni. Lienekö tuo mielellään mennyt, ei hän sitä tiedä, sanoi Juhaa sääseästi. Niin ei se sieltä ainakaan tässä kevät hölseessä tulee. Olisi tullut jo hankiaisten aikana, jos on tullakseen. Hankiaisten aikana sehän oli ollut Juhankin toivo, hänen viimeinen toivonsa. Eipä saatatulla, ei hän se. Mutta yhtäkkiä tapasi hänet vihansa puuskaus. Vaan jos se tulee, ette hän täsyyttä parjannut. Niin mitä? Niin silloin tiedätte, ette te olet talossa yötä yht aikaa. Kyllä lähden, naurahti äitityynästi kehräystäen keskeyttämättä, kyllä lähden käskemättäkin jos se kerran tulee. Äidin varmus vei Juhalta hänen omansa. Ei hän se taida enää tulla, eikä tulekaan. Miissä lienee, lieneekö elossakaan enää, koska en saanut hänen sitä sille vähintäkään vihijä ja jos se sen koskeen upoitti tekoisensa tehtyään. Mutta yhä hän kuitenkin odotti, kun ei muutakaan osannut. Odotti pihasalla ollesaan, odotti ulkotöissä, odotti kevät kalassa, aidan panossa, kasken hackussa, koko kevään pahimpain tulvainkin aikana. Ei tullut, käsällä se varmasti tulee. Jos ei tule tänä käsäänä, niin tulee toisena. Onhan nähty, että sotavuosinnakin viedyt tulevat takaisin kymmenien vuosien päästä. Sentähden pitää kaikki olla täällä sitä varten valmiina. Täällä ei saa mikään näyttää siitä, niin kuin olisi ajateltu, ettei se tulee. Meksiminä nakkasen sen aitan avaimenjärveen. Ja Juhà teki tiirikan ja käsämällä eräänä pyhäänä, kun äitensä oli kirkolla, hän avasi oveen ja sanoi piolle, pitää laittaa Marjan huonossa siihen kuntoon, mistä se oli mennä kesäänä. Tyttö riemastui niin, että vesi kiehatti silmään. Se puhaltausi siitä aittaan, mutta palasi takaisin puoli tiestoja sanoi, isäntä, minä en usko, minä en sitä usko. Ettäkö millonkaan tulee? Ei vaan, että meni mielellään. Sanoithan itse nähneesi. En nähnyt, en tiedä lienenkö nähnyt, vaikka lulin. Mitä sinä sitten oikein näit? Sen näin, että se rannalta tempasi emänän ja että emäntä ei kyllä huutanut apua, mutta mitä se, sattohan sääkähtää niin, ettei saanut ääneen. Vaan eikös ollut uhannut äidille? En usko, ei ole kukaan kuulemassa, vaan sen näin, että kun sinä vieras sinä pyhäänä kierteliä seuraili, niin Maria aina nousi ja lähti pois. Tuostakin aitanrappu siltä, kun se lähenteli ja tunkeutui viereen. Sen näin, puhukon vanha emäntä, mitä tahansa. Tyttöin toitui yhä enemmän. Maria olisi ennemmin antanut vaikka tappaa itsensä ja saattaa olla vaikka koskessa, koska ettei häntä löytänyt, kukaan hänestä tiedänyt. Mutta mielellään hän ei mennyt, ja minkä tähden se semmoinen puhe on pantu minun sykseni, että minä olen sen nähnyt tai sanonut mielellään menneen, joka en ole, kun olen itkennyt kuollakseni. Elää nyt kaisa itken, en hän minä ole uskonut. Olette tekiin itsekin, olette semmoista omasta emännästäne uskonut. Vielä suuremmalla varmuudella odotti Juha nyt Mariaa. Kulkiniin kuin siinä huumeessa, näki keskellä päivään näkyä siinä unessaan. Milloin se käveli ilmi elävänä hänen edessään polulla, milloin näytti lypsävän lehmiä tarhassa, milloin kuului huutavan venettä toisilta puolen kosken, suvannon takaa, milloin uskoo Juha hänen jo nukkuvan aidassaan ja rauttaa yöllä kotin tulessaan Se tulee, tulipahan milloin tulee, mutta se tulee ja tulkoompa vaikka kymmenen vuoden kuluttua, kun hän tulee. Koska häntä odotan eikä hän ole mielestäni mennyt niin juuri sen tähden tulee jos vain elossa lienee. Ja että töissäkin ollessaan, kaskellaan tai järvellä kalassa heti tietäisi Marjan tulleen, rakensi Juha tuvantaa mäenrinteille Hongikon alle saan, kaisan sytytettäväksi silloin kun Marja oli tullut. Hullutellen ajatteli hän kuitenkin eräänpäivänä taas istuessaan kaskensa laidassa vaaran rinteillä josta ties monenen kerran oli tähystelyt kotiin. Ei, se tulee, kaisa valehteli minun mielikseni tai uskoo sitä mitä tahtoo uskoa. Ei Marja ole minusta milloinkaan välittänyt. Vaikka ei olisikaan ensin mielellään mennyt, niin ehkä sehänet on siellä vähitellen viehätelöt niin, että viihtyy ja jää. Se on nähty. Mitäpä menusta olisikaan enää, kun ei ole ollut ennenkään, yhä vanhentuneemmasta. Samaa kiusa, olisi itsellenkin parempi, jos ei enää tulisi. Olisin joutanut jäädä sinne ulaapalle pyrryönä kun putosin sulaan railoon. Mikä häntä muutamain henkiä pitäneekin vireillä? Juha istui kaskensa laidassa, kun ei enää jaksanut toivoa. Oli, niin kuin olisi päästänyt venhensä vesien viedä, jota tähän asti oli pitänyt kiinni. Se meni kuin myötä virressa ja katoisi katoamistaan. Lehto on kaadettu kohta vaaran vuipulle asti. Pian ei ole enää mitään kaatamista tämän vaaran rinteillä. Onhan tässä jo minulle. Mitä mä enää aherran? Siihen menivät miehen suunnitelmat. Ei vaimua, ei lasta, ei kuin äkäinen ilkiöäiti ja muu sydämötön sukuu. Heille tämän raadoin. Kun ei olisi mennyt marja, niin kerran kuoltuani ja talon saatuan olisi ottanut uuden miehen ja sille saanut lapsen. Niin olisi hän rateistani jotakin. Maan samaa patuokin. Hän lähti astumaan alas vaaralta. Oli satanut jalka lipeesi liukkaalla tiellä, joka askeleilla koski ronkkoon, joka sen karhun pureman jäljeltä aina oli ollut vähän kipeä ja sen karjalassa hihdon jälkeen yhä ärtynyt. Mutta mitään elehmät siellä? Kellokas tuntui olevan juoksussa alempana notkossa. Kello kuului lyöven kahakäteen, niin kuin silloin, kun elukka on kiivassa kulussa. Välin me lähtelivät, ei niinkuin jonkun ajaamina, vaan niinkuin olisivat itse jotakin edellään ajaneet. Se oli kuin käsälaitumelle päässäiden ilon ammuntaa. Kun ei juhaa siitä, missä kulkin nähnyt tielle, siirtyi hän ylemmä, josta näki paikan, mistä notkotien nousi ensin aholle ja siitä sen yli pihaan päin. Yksi lehmistä nousee juuri aholle, pääpöstössä ja hänta korkealla. Se pysähtyy ja katsoo jäljelleen. Kohta tulee toinen, täyttä juoksua, ja sen vieressä kellon kantimessa kiikkuen naisihminen. Jäljestä tulevat vielä toiset kaksi lehmää, ja nyt ne kulettavat sitä kuin keskessään. Juhaa ei voi nähdä, kuka se on, kun ne katoavat hetkeksi lepikkoon, tulevat taas esiin ja taas katoavat. Nainen koettaa hänelle niitä, ne tavoittelevat hänta kuin nuolakseen. Aavistus rinnassaan puhallaiksi Juhaa kaiken minkä kerkiä alas notkoon. Ei malta seurata tietä, joka kiertää notkon, vaan karkaa suoraan. Se on Maria, se ei voi olla kukaan muu kuin Maria. Hän on palannut, lehmänsä ovat hänetunteneet. Aholla löytää hän huivin maasta. Se on karjalon maisten huivea. Se on Maria. Kun hän lähestyy pihaa, näkee hän lehmätarhassa, päät pystyssä ynymässä aidan ylipihaan. Koira ulakehtelee, vyyhtee pihaa maata, tulle näkyviin navetta rakennuksen takaa ja sinne taas kadoten. Pyörähtäisiä nurkanympereen Juhaa näkee Marian lähestymässä tuvan rappuja. Äiti tulee samassa rapuille, tyhje lypsinkiuulu yhdessä, uhkaa sillä ja huutaa tästä et tule! Maria peräytyy, horjahtaa ja lyykistyy maahan. Äiti kohottaa uudelleen rainnan. Maailma savua Juhaan silmissä. Hän karjaisee, juoksee luo ja tempaa rainnan äitinsä kädestä ja murskaasen kappaleiksi pihaa kiviin. Sitten heittää hän äitinsä menemään pitkin pihaa maata. Äiti hyökkää kirkuen takaisin ja aiko hälleen käydä Marian kimppuun. Vieläkö sinä ilkesit tulla takaisin menäläisen lutka? Vielä kerran heittää Juhaa hänet pois ja sanoo hengästyneenä ja samaltaan Marianle käy sisään, käy hän sisään. Maria on noussut ja pakeenee tupaan. Juhaa aiko mennä jäljestä, mutta ei saa mennyksi. Menee porstuaan, mutta palaa takaisin. Hän täytyy sanoa äidille, ei, hänä täytyy ensin sanoa Marianle, että ei pidä äiti menee vihaasta äykkujen aittansa. Juhaa palaa porstuaan ja rientää pyrttiin. Maria on karsinassa penkillä, melkein nurkkaan kyyristyneenä, helmassa nyytty, kädet kasvoilla. Se nyhkyttää. Tietää hän sen, minkä tähden se itkee, ja Juhaa kääntyy takaisin ulos. Se on sanottava heti. Jos teette tai sanotte Marianle mitään, huutaa hän aitan ovelta. Minä sanoin jo, teidän on heti huomenna lähdettävä. Minä lähden jo tänä iltana, että saatotte sillä tavalla ottaa vastaan. Minä saatan. Lehmilläkin on. Juhaa aiko sanoa, että lehmilläkin on enemmän sydäntä, mutta ei saanut sitä liikutukseltaan sanotuksi, ja kääntyi tupaan. Maria oli siirtynyt ikkunaan ja katseli siitä ulos, syrjen tupaan, kääntämättä päätään juhan tullessa. Saat olla huoletta, ei se sinulle enää mitään. Se lähtee jo. Ei minun tähteni tarvitse, sanoi Maria raukeasti, tuskin kuuluvasti. Se lähtee jo. Juhaa ei vielä oikein uskalta katsella Mariaa. Nyt hän kiihänet. Sen olivat posket ondot, nänänpää oli terävä, rinta painunut, palmekko, joka ennen oli täyteläisenä vyötäisiä tavoitelut, pisti huivin alta esiin hienonna kuin pellava vihko. Vaateet olivat märät, monesta paikasta repaleet. Juhan päähän jysähti, että sillä hän täytyy olla nällekä, missä on kaissa. Kaissa syöksähti samassa sisään. Onko häntä tullut? Missä se on? Sanoin hän minä sen. Poi, kuinka ovat teitä pahasti pidelleet. Kaisalta pääsi itku, mutta Juhaa tiuskaisi hänelle. Mene toimittamaan syömistä. Samassa hän jo itse nilkuttaa ruokahuoneeseen. Saa sieltä käteensä lampaan sorkan ja palan leipää ja rientää niiden kanssa tupaan. Syöhän nyt, sinun mahta ollaan nälkä. Menisin mieluummin levolle. Levolle? Kyllä, kyllä, mutta minkä tähden se ei tuossa sitä voita, eikä maitoa. Kaissa oli panemassa voita lautaselle ruokahuoneessa. Niin, niin, se on hyvä. Ja maitoa kanssa. Juhaa rupesi ottamaan maitopyttyä hyllyltä. Elkää sitä. Lypsetään tuoreta. Missä on rainta? Se meni rikki. Viehän se voi. Minä lypsän, vaikka tuoppiin. Se on piimässä. Minä menen peseemään. Viehän sinä se voi. Juhaa rienti kaivolle tuoppia peseemään. Kaissa tuli siihen. Ottisen ja hyppäsi aidan yli tarhaan. Minä, kun olin lehmiä hakemassa, puhui kaissa, niin kun lehmät täytyyvät kotiin päin. Enkähän minä arvanut, että ne emänän jäljestä. Luulin heidän syöpäläisten käsissä. Ai, minä jätin mansikka tuohisen. Minekkä sinä sen jätit. Tuonnepä portaille. Minä viehän sen. Äiti tuli aitasta, oli koonut tavaransa, paiskasi oven kiinni ja meni hyvästi ja sanomatta rantaan, sysäsi venhen vesille ja lähti soutamaan huutonjentä kohti. Kun Juhaa tuli tuohisenen tupaan, istui Maria pöyden päässä. Oli murtanut palan leipä ja leikanut viipolleen lihaa, jota koetti purra, mutta näytti siltä kuin ei olisi saanut nielyksi. Juhaa jäi seisomaan bankon kulmaukseen, saamatta mitään sanotuksi, kun ei Mariakaan sanonut. Kaisa tuobi kohta maitoa. Tuota, minäpä menen lämmittämään saunan. Elää hän nyt urhaan itseasi. Marjalle tuli yskäniin, että hänen täytyy kääntyä pois pöydästä. Juhaa riensi pois. Hänen täytyy saada olla liikkeessä. Hänen täytyy saada olla yksin. Se jotenkuten arkailee, pelkää, ehkä uskuu, että hän ta epäilen, syyttelen. Poi, kuinka on laichtunut ja surkastunut. Missä lie ollut? Mitenkä hän lienevät hän takiusanneet? Ei sanonut mitään, ei silmin katsonut. Mitään turhia pelänne? Oli raukkani, kuin olisi pelännyt minuakin. Oli, kuin ei olisi uskaltanut kättäkään antaa. On, on, et on, niin kuin metsän peitosta kotiutunut lammas. Juhaan leua tärisivät hänen latoessaan puitapinosta sylinsä. Sitä vaille, ettei itkuun purskahtanut tulta tuohen sytyttäissään. Se pitää kesyttää ja hoitaa entiselleen. Leviten oliat lattialle ja lauteille, kottelin paksulti niin kuin joulupahnat, jotta olisi hyvää ollakseen. Laitan kaisan hautomaan ja hieromaan. Saatuan saunan lämpiemään meni Juhaan ootoman olkijan ladosta. Tulessaan sieltä kupo selässä. Hän näki Marjan kaisan seuraamana menevän aittansa. Ne olivat siellä hetken. Sitten kaisa tuli ulos ja Marja vetti oven kiinni. Kaisa riensi Juhaan luo. Se pyysi päästä lepäämään. Oli niin väsynyt, et et tuskin pystyssä pysyi. Söikö se? Söi se vähän. Kaisa, elää vain suinkaan sano, että minä olen uskonut hänen menneen mielellään. En hän toki, siltä pääsi itko, kun sanoen, että tätä tahdoitte, että aittansa olisi entisellään. Juhaan valtasi mieleltön ilo. Marja on viaton. Hän ei mennyt mielellään, koska kerran palasi. Äiti uskoi väärin ja rovasti uskoi väärin ja minäkin, kuinka saatoi minä hänestä semmoista uskoa. Juhaan levitti oljat saunnan lauteille ja lattialle, teki vastan ja kantoi vedeet ja lähti heittämään verkkoja. Kuta enemmän hän ajatteli Marjaa ja hänen tilansa, sitä vaikeammaksi kävi hänen olonsa siitä, että oli saattanut hetkeäkään uskoa Marjaasta sitä, mitä oli uskonut. Kun tointuu ja jaksaa niin pyydän häneltä anteeksi sanon, että minä en sittenkään ole uskonut mitään äiti. En kysy, miten kaikki kävi. Huonosti siellä on käynyt, sen näkee, mutta sanokoon sen itse minä enuteelle. Minä olen hänelle niin kuin olisi palannut kyliltä jostakin, olkoon omassa vallassaan, kertokoon mitä tahtoo tai ei mitään. Juha käästeli ja palasi vasta ilta myöhällä. Missä Marja on? kysyi hän kaisalta. Meni kylvät tyään aittaansa. Hieroitko, hoitelitko? Ei antanut, tahtoi kylpää itsekseen. Pitää liikkua hiljaa, että saa nukkua. Viel lehmät yöksi hakaan, etteivät kellojaan kalkutteleja ammoo. Juha nukkui yhensä tallin ylisille, ja oman aittaansa menen ehkä kolinallaan heritsisi Marjaa. Koetettuan turhaan saada untasilmiinsä, hiipi hän Marjan aitantaa ja kuulosti korve seinää vasten. Ei kuulunut nukkuvan hengitystä, kerran vain heikko rykäisy, ja toisen kerran niin kuin valveilla olevan huokaos. Luvun 13. loppu. Juha, luku 14. Tämä on LibriVox äänite. Kaikki LibriVox ääniteet ovat julkista omaisuutta. Lisätietoja saadaksesi tai ilmoittautuaksesi vapaa ehtoiseksi mene osoitteeseen LibriVox.org. Lukiana Leena Rompainen. Juha, kirjoittanut Juhani Aho. Luku 14. Marjan nukkuu aitassaan. Hän ei enää nuku, mutta ei vielä ole oikein herälläkään. Hän on Xemmeikan talon saunassa, lauteilla, lapsivieressään olkien päällä. Yhtäkiä se ei olekaan lapsi, vaan kissan penikka, jonka hän repäisi erinnoiltaan ja nakkaa lattialle. Siellä se on taas lapsia makaan lakannallaan kynnyksen alla. Marja ei saa itseään irti, on niin kuin olisi sidottuna käsistään ja jaloistaan lauteisiin. Askeleita tömähtää seinän takana. Lukku avataan, ja joku kuuluu tunkevan siitä päätänsä sisään, mutta Marja ei kuonut näkemään, kuka se on. Ovitemmataan auki. Xemmeikan äiti nostaa jalkansa kynnyksen yli. Marja tahtoo huutaa, ettei saa astua lapsen päälle, mutta ei saa ääntään tulemaan. Silloin se ei olekaan Xemmeikan äiti, vaan juhan. Se ei tulekaan sisään, vaan peräytyy ja huutaa ulos. Tule katsomaan. Ennen seisoivat sen rinnat kuin täydet siemensäkit. Nyt ne retkuvat kuin nuotan perä. Se on tehnyt lapsen. Kaa, tuossahan se onkin. Se ottaa sen ja antaa sille, joka on työntänyt päänsä ikkunan luukosta. Viessa avantoon juhaa, vie avantoon sen venäläisen siittämä sikiy. Marja huutaa, elkää viekö menon lastani ja herää. Oliko kukaan kuullut hänen huutonsa? Hän nousee ja rauttaa ovea, ei näy ketään, koko piha on tyhjä. Marjan päätä pyörryttää ja hän horjuu takaisin vuoteeseen. Mitä tästä kaikesta vielä tulee? Saanko minä sen enää milloinkaan tänne? Saapiko Anja sen tuoduksi tänne? Kuinka minä saatoin sen sinne jättää? Kun sille ei nyt juuri olisi jotakin tapahtunut. Se oli Anjan tuuma ja Shemeikan äiti oli siihen lopulta suostunut, vaan jos suostuikin vain siksi, että pääsisivät minusta, jos eivät tuokkaan lasta. Eikä olisi parempi, että sanon juhalle kaikki kuin, että koitan häntä pettää. Sehän puolusti minua äitiäänkin vastaan. Vaikka kyllä kai se jotakin aavistaa ja luulee, vaan jos mitä uskoa, eikä olisi puolustanut. Ei, se ei usko, se pitää minua yhtä hyvänä ennen. Mitenkä minä sitten saatan sille puhua? Ei se saata ottaa toisen lasta, joka on omaa lasta aina itselleen toivotellut. Mahtoi kukaan kuulla, mitä unissani huusin. Marja meni horroksiin ja nukkuin jonkin aikaa. Sitten hän nousi ja meni tupaan. Siellä oli kai saja luki. Nyt vasta huomasi Marja, että oli sunnuntai, niin kuin silloin, kun hän lähti. Olivat kaikki päivät meneet salolla sekaisin. Missä isäntä on? Ei pistäytynyt metsään. Jotakin sanoakseen, Marja virkkoi, on pantu siihen uusi siltapalkki. Kun entinen särkyi, sanoi Kaisa, oliko se jo laho? Ei ollut laho, vaan kun isäntä sen särki. Ja vähitellen Kaisa kertoi, kuinka isäntä vimmastuneena jostakin äidilleen, niin no, saataan hän sen nyt sanoakkin mistä. Siitä, mitä se sanoi, että olitte muka mennyt mielelläne, niin siitä vimmastuu ja paiskasi hakkorin lattiaan. Oli siitä sitten pitkät hänen höperönä, voi kuinka se suri teitä. Marjan täytyi päästä pois Kaisan tutkivan katseen alta. Hän lähti ulos, käyskenteli paikasta toiseen. Ei se käy, ei siitä tule mitään, ei se milloin kaan kestä kuulla kaikkiaan niin kuin se on. Kun edes osaisin olla sille hyvä, mutta en hän saanut hän tämän edes kohti käyneeksi, en edes kättä annetuksi. Minkä tähden minä olen tämmöinen? Että sittenkin lähdin, etten kuitenkin jäännyt odottamaan Marjan. Jos jollakin tavalla pääsisin tämän elämän alkuun, ainakin siksi aikaa, kun tulevat lapsen kanssa, tai kun saatan ruveta heitä edes odottamaan. Ei vätne sieltä ainakaan muutamiin viikkoihin tule, jos tulevat milloin kaan. Kun tulisivat, lähtisin tältä heti, vaikka kerjätin meren rantaan. Marja Harahaili pihassa ja rannassa ja minkä missäkin, katseli mitään näkemättä, mihinkään silmää kiinnittämättä. Kaikki taisi olla entisellään. Ka, tuossa hän oli vielä neula, jonka hän viime sen oli pistänyt aitan nurkkaan. Mutta se oli kaikki vierasta, niin kuin hän tässä olisin vain ollut läpimatkalla jonnekin. Kun pääsisin täältä, kun olisin minä lähtenyt, eikä anoppi. Hän loittoni pihasta laskeusi hakaan, missä kuuli lehmiän kellot. Yhtäkiä se isoi juhahäinen edessään polulla. Ei vät ensin osanneet sanoa sanaakaan toisilleen. Sitten sanoi Marja, lähdin katsomaan lehmiään. Juhavirkkoi, olin veräjiä korjaamassa. Ja sitten he menivät kumpainenkin taholleen. Se karttaa minua, ajatteli Juha pihaan mennessään. Vältää katsomasta minua silmiin, niin kuin ennenkin. Ei ole vielä kättäkään antanut. Eikä hän syyttä minua soimaankaan. Saahan semmoista miestä halveksiakin, joka antaa ryöstetyn vaimonsa olla rosvojen maassa siksi, kunnes se itse sieltä tulee. Yksinäinen vaimoihminen vieraalta maalta vihollisten käsistä läpi korpien ja nevojen. Ja kun tulee, mitenkään otetaan vastaan. Sillä aikaa, kun siellä, missä surkeudessa eläneekin, sillä aikaa anoppi täällä minun luvallani emännön ja karkaa sen kimppuun, kuin kiljuva peto. Ja Marja saattaa luulla, että minäkin olen uskonut, ja ehkä yhä vieläkin uskon samaa, koska olen antanut sen täällä olla koko ajan. Marja oli hetken päästä palannut. He ovat syöneet kolmisin, Juhaa, Marja ja Kaisa. Ei ole puhuttu juuri mitään. Syötyä on Kaisa mennyt, Marja on jäänyt tyhjentämään pöytään ja pyyhkimään astioita pankon kulmalla. Juhasta näyttää, että se odottaa jotakin. Nyt se on selvitettävä. Hän on sen jo sanomassa, kun taas peräytyy kerran toisensa perästä. Viimeen hän äänensä tyyneksi pakottaen saa sanotuksi. Mitenkä sinä sieltä tänne osasit ja jaksoit? Kun eksymilloin, niin etsimistä näkyi tämä meidän vaara. Tätä kohti kuljet, se sinulle tienäytti, kotivaara. Se. Nyt se oli saatava sanotuksi. Mutta jos se siitä loukkaantuu, jos minä sillä hänen mielensä pahoitan, että siitä puhun, jos se käy siihen joten kuten pahasti, jos on parempi, ettein siihen koskekaan. Ehkä se on ymmärtänyt siitä, että heti ajoin äidin pois. Vaan jos se on Kaisalta kuullut, minkä tähden minä en lähteä nyt vaikka ajoin. Nyt se on pyyhkinnyt kupit. Kohta se menee. En pahasti, kun en tullut apuun. Vaan tulithan sinä. Mistä sinä sen tiedät? Näinhän sinut, kun se isoit saunnan seinämällä, siellä. Olitko sinä siellä? Siinä saunassa ko? Sielläkö? Näin tulevasia lähteväsi. Etkä huutanut, en saanut. Olivatko sitoneet kapulan suuhusi? Maria oli ollut selin. Nyt hän kääntyi päin ja hänen suustaan livahti niin helposti ja rauhallisesti, niin ihmetteli. Ei vät, vaan en uskaltanut, kun olivat uhanneet tappaan, jos kenellekään olin paikkani ilmaisen. Olisivat tappaneet ainakin sinut, jos tiesivät, kuka olet. Juha seisoi kuin tyrmistyneenä. Siellä olit, eikä pitänyt tietämäni. Enkä tullut sisään, vaikka josen saunnan oveakin rautin. Mutta kun siellä oli joku lapsi, joka parahti itkemään. Maria mielessä välähti, hän sanoi nopeasti, kiirehtien. Minä sitä hoidin, kun sen äiti oli minulle hyvä. Se oli ryöstämällä tuotu taloon. Niin kuin sinäkin. Niin, kun pitivät sitä pahasti, niin pyrki itkien mukaan lapsineen, kun lähdin, ota, ota, rukoili. Maria puhui nopeasti, innostuneesti, tartuttaen sen Juhaan. Mikset ottanut? Silloin Maria oli kihosi vedet silmiin muistellessa, miten Anja häntä lapsen kanssa oli saatellut. Jälessäni juoksi raukka, kangasta pitkin lapsineen. Mikset ottanut? Kysyi Juhaa, yhä enemmän liikuttuneena hänkin. Ehän se olisi jaksanut sen lapsensa kanssa. Kun olisitte vuorotellen sitä kantaneet. Olisimme han, vaan minnekäpä me. Minnekäpä se olisit sen kanssa täällä joutunut, jos olisi jakset tuken. Kukapa sen olisi täällä huoneeseensa ottanut. Olisit saanut tulot tänne meille. Ei suinkaan hän tännyt, toki olisi täältä korpeen ajettu, jos olisi tullutkin. Ei tiedä, vaikka olisi anoppiajanutkin. Äitikö? Sillä ei ole täällä enää mitään sanomista, ku ohahti Juhaa. Ei tiedä, saattaa se sen kanssa jonkin kerran vielä tullakkin. Tulkoon vain. Saa olla meillä niinkaan on kuin tahtoo, koska olisin ole hyvä. Hyvää se oli. Oliko se täältä päin ryöstetty? Kyllä kai se oli sieltä heidän omasta maastaan. Maria tapaa itsensä nostamasta vettäkaivosta, muistamatta, mitä varten on ilähteynyt sitä nostamaan. Minulla on ollut niin helposti käydä. Nyt hän on kaikki sitä myöten valmista. Se ei aavista mitään, eikä epäile mitään. Ei milloinkaan se saata ajatella, että minä olen voinut sille sillä tavalla valehdella. Kuinka se saattoi niin helposti käydä? Minun pitää koettaa olla sille hyvä. Minun pitää palkita sille kaikki paha, minkä olen tehnyt. Kun minä vain voisin olla sille niin kuin pitäisi. Tuolla se kävelee, niin kuin anoin jotakin, arkana ja pelokkaana, niin kuin ennen enkä minä osannut sille mitään. En mitään vaikka olisin, kuinka koettanut. Mitä minä sille osaisin, mitä sanoisin? Juha ei ollut sanotuksi sitä, mitä olisit tahtonut, mutta hänen täytyy saada se sanotuksi heti kohta, jo tänään iltana. Ei saa Marja kauemmin kulkea siinä uskossa. Hän näkee Marjan raukein askelin mennevän aittaansa ja siirtyy sinne hetken kuluttua. Arasti istahtain kynnykselle, missä Shemeikka oli viimeksi istunut. Marjalla on ompeluspolvellaan. Mitä se onpelee? Nappia paitaan. Minunko paitaani? Tuskin tuli niin jorpeesi ompelemaan nappia paitaan, niin mikä lähtiessään oli jäänyt keskenä. Tulin hän minä kyllä, niin kuin sanoit, mutta olisin hän minun pitänyt tulla paljon ennen heti paikalla ja olisin hän minä tullutkin. Minä olen itseäni soimailut ja yhä vielä soimaelen. Mitä siitä enää? Minä olisin antaat sen minulle anteeksi ja erään toisinkin. Anteeksi? Minkä? Kysyi Marja kummastellen. Kun minä ensin uskoin, että olit mennyt mielelläsi, Juha odotti, mutta ei saanut vastausta. Marja painoi päänsä ompelukseen. En hän minä olisin, mutta kun se äiti aina sitä myrkkyä korviini valoi, sinun pitää antaa sinulle anteeksi, jos vain voit. Minä en saa olluksi, jos et anna. Ei hän siinä nyt mitään, sanoi Marja vältellen. On siinä, kun semmoista saatoin sinusta luulla, joka, ja kun minä äidille ja taisin muillekin, niillekin tervampoltajille, että minä tuon uuden sinun sijallisia rikkaan, enkä enää tuokkaan kerjäläistä, vaikka et olutkaan vielä kuollut, vaan ainoastaan rajan takana. Ja sillä rakenaan talon kuin kaupungin porvari ja käskin viedä niitä terveisiä, ilkuvia sinulle. Nyt tiedät, millainen olen, semmoista minä sillä aikaa, kun sinä siellä väkisin vietyne ja orjuudessa pidetyne. Hän oli tullut Marjan luo ja tarttunut hänen käteensä. Hänen täytyy päästää se, liikutusrupesi hirskäämään rinnassa, uhaten puhjata. Hänen täytyy jättää Marja ja mennä ulos, rientää jonnekin sitä pakoon, vaan jo aittain takana täytyi hänen antaa sille valta. Ei se vielä antanut anteeksi, ei se näyttänyt siltä kuin olisi antanut, mutta rangaisko on vain sillä, saa minua rangaista millä hyvän sä, kun hän vain sain sen sille sanotuksi, että tietäisin, millainen olen, ja nyt tietää. Marja kuuli juhan liikutuksen. Hänkö pyytää minulta anteeksi, mutta jos se kerran saa sen tietää niin kuin se on, niin se menettää joko itsensä tai minut. Se on semmoinen. Pitäisikö minun ilmaista sille kaikki? Kuinka minä saatoin sille vielä sillä tavalla valhdella? Mikä tästä tulee? Miten minun on oltava? Mutta hän oli niin väsynyt, ettei osannut muuto kuin. En menä nyt jaksa, kävi, miten kävi. Luvun 14 loppu. Lukiana Liena Rompainen, Vantaa. Juha, luku 15. Tämä on LibriVox-säänite. Kaikki LibriVox-sääniteet ovat julkista omaisuutta. Lisätietoja saadaksesi tai ilmoittautuaksesi vapaae toiseksi menee osoitteeseen LibriVox.org. Juha, kirjoittanut juhani Aho, luku 15. Juha istuu kannon päässä kaskesaan ylhäällä vaaralla. Koko maailma hänen allaan on usvan peitossa. Järvet korvet hänen niittynsä ja peltonsa ja talo. Jokin kaukainen vaara vain kohoo kuin aave usvameren sisästä. Siellä täällä nostaa jokin keloohon kalatvansa, kun hukkuneen jäykistynyttä kouraa joistakin jäätyneistä kuohuista. Koskea ei näy, mutta sen kohina kuuluu niin lähellä, että luulisi voivansa siihen kirvee heitulla yllättää. Juhalla on mielensä edessä kuin ammottava tyhjä, jonka pohjaan hän on turhaanko ettanut tunkea sen jälkeen, kun Maria tuli. Sieltä kyllä kohoo hänen etensä Maria lähtö ja tulo, mutta kaikki on kuin sumuista korpeaa, jonka sisässä asuu vaihenee omaa arvailuinsa aaveita. Se koetti silloin huikaista häntä niillä ryysyillä ja soljilla ja sulaavilla sanoillaan, vaan Maria heitti pois se antamat hetaaleet ja tuli, kuin vartavasteen sitä sille näyttääkseen, selvittelemään verkkoja sinä sunnun tai iltana. Sitten sä juoksi äitiä pakoon koskerran tai ja sille tiilleen se jäi. Siihen asti oli Juhaa selvillä siitä, mitä oli tapahtunut. Siitä lähtien oli kaikki peitossa siihen asti, kunnes Maria ilmestyi aholle lehmien keskeinen. Mikä oli näitten välissä? Se oli kuin sumussa. Mutta sen sisässä saattoi olla mitään hyväänsä, miten hirveää tahansa. Minkä tähden se ei puhu mitään? Kun se edes kertoisi, kun se ottaisi sen itse puheeksi, olisi ehkä itselleenkin helpompi. Ne ovat saattaneet häntä silläkin uusata, kiduttaa ruuhua, repiettiä, mitä tahansa sille ylpeälle, aralle herkälle, joka verähtää kuin poro, jos häntä vähänkin koskee, mistä minä tiedän, mitä ovat tehneet, kun ei kerro. Vaan koskapa on kuin kymmentä vuotta vanhempi, palmikkukaristus, silmän kiltohin mennyt, rintapainonu otsossa ryppyä uuvuttaneet, näkyy täytyvän päivilläkin lepäillä ja vaikeroi vuoteessa ja kulkee päivillä kuin unessa. On niin arkijutunut, ettei antau puheisiin kaisankaan kanssa. Juha palaa joka ilta, kaskeltaan sillä päätöksellä, että nyt hän kysyy. Nyt panee Marjan kertomaan ja keventäymään, mutta aida se jää kysymättä. Jaistuu eräänänsä teisinä päivänä, oli usvainen sateinen ja määräkätä. Mä kesäytuvassa karsin alla sukkaa, kun toen pientä lapsen sukkaa. Kysyykö, jos kysyy? Sanoon, kudon lapselle, niin en jaksa sitä salata. En kävälli itä. Saakoon tietää saahan sen kuitenkin. Ajakoon sitten pois, jos tahtoo lähden takaisin. Tai iskekyön tulla hakkuurilla, jos haluttaa. Ja Marja kutoi, ja toi jotti raukei hajaa mielisen silmi etensä tupaa, jossa Juha suunpala ovea veisteli jotakin. Näki hajaan asia näkyy, ja niitä luokseen kutsumatta niitä luotaan saamatta, vaikka sitä veltästi yritti. Näki Shemeikan selkäkenossa huoletonna tuossa penkillä pöydämpäässä yllään kirjailtu paitansa. Näki hänen laukkua availmassa ja riiputtelemassa hyppysissään silkkäjä ja solkiaan. Näki hänen kahmaisemassa häntä syliinsä ja kantamassa maihin. Täytyi nähdä, et vaikka torjui sitä pois saarissa koskealla heräämässä, lehviä repimässä, kasvoissa kylästys mahdollisimman mennä koskee, olisi nyt parempi ollakseni. Mutta taas nousi Shemeikan näkyviin semmoisina, kun oli koskessa veneettä ohjaamassa. Parta kahti natuullessa huolumaten suu ylpeässä hymyssä silmät ilakoiden ja ilkkoen. Ette se kuitenkin petti, ette se kuitenkin saattoi. Eikä tehnyt mili lastaankaan nähdä. Miksen minä saa siltä rauhaa? Mutta ei hän saanut. Ei jaksanut saada näitä muistoja meneemään toisia enemmän kuin tosiakaan. Ne tulivat, kun elukat metsäniittyi, jonka aita oli lahonnut ja luhistunut. Tulivat ja menivät, lahmasivat ja tallesivat valtoineen. Ei kähä jaksanut heitä torjoa ja häntä hympäisiä raukaisi. Yhä sataa, lieneekö Anja jo lähtenyt lapsen kanssa, jos ollenkaan lähtenyt? Minne joutunevat, eivät ne mahdat tulla, kun eivät jo olet tulleet? Oi herra Jeesus, mitä tästä tulla, jos ei Anja tuollasta, jossa ovat lähteneet salolleja eksyneet. Tai eivät ole ollenkaan lähtenyt, jos ei tullut kalamatti toveriksi, vaikka lupasi, voi että minä sen sittenkin sinne jätin. Juha kuulite, asmarja Huokaavan. Näkee hän sen kaikesta, että se jotakin murehti ja kärsiä. Hän lakkasi veistämästä, istahti ja alkoi vuolla. Viimein sai hän sanotuksi, pittii kyse sinua sillä hyvinkin pahasti. Nyt se alkaa sitä kyselle. Hän oli jo lulut, ettei Juha siihen puutu, mitään minä sille sanon. Missä sillä? Ni sieläkö? Mitenkäs hän sai sinot venheeseen? Mitenkäs hän oli ja sanot? Minitkö tainnoksen, koska et nostanut päätäsikään, etkä sanot jäsentäkään liikautetuksi? Enkö sanot? Kaisas no, että makasit hervotonna venheen kokassa. Ei sanonut kuullensa huutua sikaa. Vaan kuinkapa olisi kuulunut koskessa, vaikka olisit huutanutkin. Onko kaisasen nähnyt? Mitä se on nähnyt? Va vahti marja? En enää muistas noin marja nopeasti. Vasta koskin alla toin noin. Juha oli hetke aikaa vaiti ja mittaili puutasi ilmillään. Sitten hän taas virkkoi ääni-verähtäen. Siit oivatko ne sinot siellä? Ketkä ne? Se pääsee ja ne sen toverit. Siit oivatko venheeseen? Niin tai puuun tai muuta, et et pääsi siipakoon. Marja vastasi ensin eivät, mutta sitten eihän siellä ollut muita kuin se yksin. Arvelin heidän teitä siellä odottaneen. Eivät odottaneet? Vaan miten keseen saisinut yksi hallitukset, sinne perille asti, semmoiset tai palet? Minkä tehdin se ei olisi saanut mies, naista? Niinpän oli kai semmoisella keinonsa. Marja ei vastannut. Kuului kolahdus. Marja käännähti katsomaan, siltä oli pudonnut tekelleensä lattia, ja se kumartui sitä ottamaan. Se teki sinulle väkivaltaakin, sanoi hän tyylysti, liikutustaan peittääkseen kumarissaan työtukin takana. Miksi se kaikkea urkkii paraneiko se siitä? Pitäisi hän se arvatassa ilmankin, ja Marja vastasi karsaasti. Oliisiko se jättänyt sen tekemättä, hilipanjameikka? Mutta samassa pääsi häneltä parkkaisu siunaus. Juha seisoi suurena työtukkisä, äärisä silmät verillä, käsii kohona, ja siinä kirves orta-hipuen. Minä vielä tapaan sen, kähisi hän, ja kirves uposi hamaa ransa myöten tukkiin. Hän kiskaisi sitä irti, mutta se ei irtautunut pölkkyseurasi mukana ilman ja paukahti alas, niin että koko tupava vahdi ja leipaursiromahti lattiai, Juha syöksyi ulos. Marja vastasi säikädyksen mentyä, tunnakkuin riemon kuin ihastuksen, sydän kuin liikatti paikaltaan. Oliisiko sinussa miestä siihen? Kostamaan se meikalle iskemään kirveesihänen otsansa niin kuin tuohon pölkkyyn. Ottamaan hänelltä väkisin poikani, jos ei hän sitä muute annan. Oliisiko siihenkin? Oliisiko verrallakin verta? Juha kuului tulevantakaisin kiivai askelin. Sekö, sekö kataa laaros, lenkossääri, teki sinulle väkivaltaa. Se kihotti Marja, sinulle, joka, joka, kun ei ole ketään semmoista, kun sinä koko maailmassa sinulle teki uskalsi. Näkyy uskaltavan. Tekikö useinkin karjaisi Juha? Marja käännähti. Nyt häntä peloitti. Ei koskaan hän ollut nähnyt Juhaa semmoisina niin kaamiana outona. Sano, tekikö useinkin. Ei, ei hän se, sanoi Marja hiljaa kuin viihdytellen. Eikö saanut tehdyksi? Eläin nyt semmoista kysy. Estitkö sen? Voi elää kyseelle. Löytkö sitä? Puriitko? Potkitko? Miksi sinä nyt Juha? En, en, en hämminä. Juha huomasi leivät, jotka olivat vartaastaan vyörineet ympärillattia ja aikoiruita niitä poimimaan. Mutta samassa hän taas. Missä se sen teki? Missä lie? Hetiikö kullaski maihin vai joko venheessä? Marja ei saanut vastatuksia. Jos minä sen saan ja minää saan, minää saan. Hän seisoo keskillä lattia kuin karhu kahdella ja lalla, kömpelisesti kuljettaen käsiä yhteen ja erilleen hamuille jotakin näkymätöntä hampaat kärskahdellen seisten samassa paikassa, missä Shemeikka silloin oli kahmaisut kaenalonsa Marjan. Ja Marja kui hurmautunena tietämättä juomatta kuin vaaraa väistääkseen siihen syöstä heitteysi hänen rintaansa puristautui hänen kaulan asia parkkaisi Voi hyvää juhää elää minua tapa. Sinua, ko sinua ko sopersi juhaa En hän minä tuki sinua Hanna minulle anteeksi juhaa Mitä? Minkä tää häde? Päästä minut Anna minun mennä Marja pyrki irti juhasta Minnekäsinä, minkä tää rakas lapsi kuule Koskeen tai minnä taansa Minkä tääden kuule Marja hei täytyy uudelleen juharintaan. Minä valehtelin sinulle Mitä sinä valehtelit Se ei ollut toisen se lapsi Mikä lapsi Juhaa ei muistanut, ei tiennyt Ei ajatelut muuta kuin että Marja että Marja oli hänen sylissää hänen povellaan Vavisten kuin viluinen vuona Se, jonka kuulit itkevän siellä Marja purskahti itku Lyhyistyy juhaa eteenlattialle Justa juhan täytyy nostaa Hänet penkille ja siihen retkahti Elää hännyt Hyvänen aika Juhaa piti toisella kedellään Marjaa kedestä Toisella painoi kömpelöstihäntä Hytkivän selkään Heltyy en sulaen Taistelen sääliä ja liikutustaa Vastaan Sä ajatella sen salaa tänne Vaan emminä tahdus sitä enää tänne Vaikkiin sai siihen tai nää milloin kan nähdä Saatan Minkä tähän ne et saisi Ei ne sitä sieltä anna Ei se tule kun ei ole jo tullut Emminä saa sitä enää koskaan nähdä Saatan Haetaan Marja itki yhä melkein hyrski Nyt sitä mitä juhaa oli sanonut Haetaan, tuudaa se yhdessä Elää hyvää juhaa Voi ei elää sanos sen moista Ei hän sinä mitään Et hän sinä sille mitään mahtanut Sehän vei sinut väkii Siis sehän teki sinulle väkivaltaa Marja oli huutamaisillaan Ei hän se tehnyt väkivaltaa Mielellä nihän minä menin Niin olisi kaikki ollut sanottuna Mutta hän sanoi Het sinä kuitenkaan voisi vaikka sanot Shemeikallasta Ei hän se oles sen Ei se ole minusta sen enemmän Kun kenen käy hyväänsä Onhan se sen Sehän oli vahenko Koo minkuin tapaa turma Elää itki hyvää Marja Tapaa turmako Et hän sinä sille mitään Mahtanut väkivallalle Kun saavat tietää häitisi Ja veljesi Ei sitä kukaan saa Tietää Etteky sinä sen omistaisit En suinkaan Minä sinua sukuini raadeltavaksi Ainoata omaani Juha ei saanut sanotuksi enempää Hän pelkisi taas puhkeavan Sen johonkin ei tiennyt ilonko vai itkuun Jotakin tehdäkseen hän alkoi taas Poimia leipiä Lattialta ja asettaa Nitävartaaseen Marja järjensi auttamaan Kannattamaan varrasta sen toisesta päästä Nostaessan sitä paikoilleen Kattoon huomasi juha että Vitsas renkaat, joiden varassa Ja tosta riippui olivat katkenneet Pannaan tämähän pöydälle Siksi aikaa kun väännään Uudet vitsakset Marja näki hänen rientävän Satessa avopäin piirtinperäidse Hakaan ja sille verää ja Virsä ryhtyä vääntämään Kierteellen närettä latvan vimmaisesti Huojuessa Se ottaa omaksen semeikan lapsen Josta omaa isä ei ollut tietävinä Ja sille minä valehteli Ja sitä minä yhä vielä kippetään Enkä minä enää saata sitä sille milloin Kaan tunnustaa Hän hyökkäili edestäkaisi ovelle Ja pois, ikkuna ja pois Minä sanon sen sille sittenkin Ja kun olen sanonut juoksen koskeen Tai sanon mitään vain juoksen kuitenkin Ja koin jätä heille lapsen Nyt koko juuri lupasi Ottaa se omaksen En minä nyt voi En nyt vielä Illalla Kuuli Marja Juhaan sanoo vain Kaisalle Huomenna lähdemme emännän kanssa Rajantaa Hoidas sinä täällä sille aikaa taloa Hyvä ne aika, minkä tähden Emännältä jäisin ne pieni Ei saanut sitä yksin tuoduksi Luvun 15 loppu Juha luku 16 Tämä on libirivoksäänite Kaikki libirivoksäänitteet ovat Julkista omaisuutta Lisätietoja saadaksisi Tai ilmoittautuoksisi vapaa ehtoiseksi Menee osoitteeseen libirivoks.org Juha Kirjoittanut Juhani Aho Luku 16 Shemeikka loikoo lauteilla Lehvien päällä Allanhursti Ja Anja painelehäntä selkää Ja hartioihin hieroskelle Ja hivutellen Huulilla onnekas hymy silmissä Ainaisen ihastuksen ilme Juha omaisu rea poikani Annatko levähdänpään Leä vähdän, lei vähdän Sanoa Shemeikka Anja laskeutuu lauteilta Jaistahtaa kynnykselle Ei kuitenkaan itselle vähtääkseen Vaan antaakseen Shemeikalettilaisuuden Nukahtaa kylvettyä, jos tahtoo Käyn lasta katsomassa Kohta tulen Käy, käy On äänensä raukia Ja mielensä murheina rakkaan Kun saisin hänet iloiseksi Kun tietäisin, miten hänet viihdyttelisin Joko pyrkineen mielensä pois Anja lähti menemään Tuppaan katsomaan Marjan lasta Omansa oli vanha Emänä hoidossa Sitä ei ollut saanut kaotetuksi tänne Vaikka oli toivonut Vaan ennuru Ennuru hyvä on kaikki Niin kuin Shemeikka tahtoo Mutta kuka on avannuttu Vaan oven Olisiko kalaamatti Joku nainen seisoi Sellin oveen vipukeinu luona Kun martoneena lapsen yli Anjalta menivät yhteen kämmen Hän hytkähti eteenpäin Kätensä jälle nähti sisään Marja, Marja, sinä tulit Mistä tiesit tänne tulla Kevitkö Shemeikassa, sieltäkö ne on voivat Kalaamatti oli koskin Alla ongelta, häneltä kuulit Häneltä kuulit, voi etä Kuulit, ylän oli Vaha mieleni, kun en päässyt Eihän Shemeikka meitä päästänyt Tahtoi itse pitää lapsensa Ja minoutkin On oltu täällä melkein siitä asti Kun lähdit, koko kesää Marja Koko kesää Eikö sinne tuonutkaan itselle Nuutta tänä kesänä Sanoi Marja Venähyttäen huultoon Eihän se onneton Voi kurjastikkä visemeikan On heitä ilkeitä ihmisiä Maailmassa Kylkäpä Shemeikka Sekö talvelinen Venakko Sepää hänet Jätti hänet Novgorodissa vai Moskovassa Vai missä lienee hänet jättänyt Kun ensin oli yhdessä eletty Ja menetetty kauppavoitot Ja kaikki omat ja muiden Nylkihänet puhtaaksi paitaa myöten Miesporan ei jättänyt sen vertaamilla Olisi saanut tuomiset tytöille Ostatuksi ei tuunut meille solkia Ei nauhan päätä Kovinkävisi hänen sydämelleen Rakast ne kyllä olleen hänelle rakast Kun unessa minuota voittaa Hänen nimeä huutaa se rahviinaa Kovi oli pahoillaan siitä, että sinä menit Maria Lähti jo koirain kerän jälkeen Sikin vaikkei enäätä vaan Kaikki minuut pettää Kaikki minuut jättää se noin Maria pyörähti olka päitäen Kohauttaan ja kumartui lastaan katsomaan Kasvanut on eikös ole Herttäinen on eikös ole isensä Mielikki Kovinkä se rakastaa poikkasi sylissään Kantelee sille sopertelee sarvesta syöttää Iime, iime, maamo se jätti Taatto antaa rintaasi mulle Taattopa antaa Täällä on viihtynyt Ei ole koko keseenä käynyt Braasnikoissa, ei kisoissa missään Ei poissa muualla kuin Minkä metsällä ja kalassa Pitäisiin nyt Marjallekin Kelpaamaan, niin sanoi Sinut se olisikin ottanut tänne Jos olisit kotona, kun ei sinua Ototti, menenko sen omaa Heti vai annan konukkua Ei minä tahto häntä nähdä Etkö mikset, lähden heti paikalla Lähdetkö minkä Tähden kun kerran tullit, et hän mennä minun Tähti, niin saat hänet minulta On hänestä joulu tilua minulle Enemmän kuin enää osaisin toivoakkaan Anja halasi Marjaa Ja hänen silmässä pullahtivat kynäliä Täyteen Elää menee ota hänet Pian ehkä jo muutenkin minut jättäisi Minakkonsa jälillä on minusta Iloisampaa, jos sinä saat hänet Kun joku muu rupean vaikka piiaksen Ne annatko sitten tuoda Petrin tänne Minä sen kanssa saunassa Asuja teitä palvelen, vaan menee minä Kokonaankin pois, jos tahdot Saat veikkuneen hänet pitää Sanoi Marja ja kumartui lapsen puoleen Minä lähden heti Minulla on tuolla toinen, joka odottaa Olet yhä yhtä sydämikkö? Olen Vihaat häntä yhä, vihaan Et hän en usko et voi Eikä Marja itsekään uskonut, mitä sanoi Tupaa hän elähteli hänen silmissä Niin ku hän olisi istunut venheen Kukassa koskessa Oliko veneekko hylännyt Sen meikan Oliko sen meikka kysynyt minua Ja lähtinyt jälkeenkin Miksi minä en lähtenyt yksin Saisinko vielä viimeisen kerran Nähde sen meikan, kun pysyisi Juha venheellä, niin ku lupasi Et sinä saa Sinä et saa mennä sille sanomaan Sanoi hän kuitenkin Vain Anja on jo limahtanut ulos Marja otti lapsen Ja aikoi lähteä Mutta sitten hän laski sen takaisin Heittäkyyn hyvästinsä lapselle Jos tahtoo Se meikka on nukkunut lautiille Lehvien päälle On niin, kun Anja oli hänet Siihen jättänyt Herätäänkö vain, ja annanko nukkua On siihen uupunut rakas Tuli uuvuksissa Metsältä kotiin Siihen hänet saunoiti, hiveelin Siihen nukahti Solakkapoika, Partaposke Ja käsivarvelissa Annanko Marjan mennä lapsineen Mutta jos pahastuu kovin Eikä Anja tiedä mitään tekiisi Herohtaa kyynällä Oli niin selkiä, että Äsken kaikki Nyt on niin sekaisin Mahtui ottaa lapsensa Mennään ennen kuin tuleen Hottako ja menkyy Sanoin, että joku on sen salaaviennyt En herätä lasken lakanan Hartioilleen Jos siitä herää herätköä Jos ei herää nukkukoon Mutta se meikka heräsi Kääntyi kyljälleen Ojenteli hihaukotteli Huomasi Anjan Teki hänelle tilaa Vetäytyen seinemäksi Veti hänet vieerelleen Kieras sanoi Anja Kuka nyt? Maria Mariako? Ruotsin Maria, se tuli takaisin Tuli takaisin Se meikka hipähti pystyyn Tuli sittenkin takaisin Vaikka meni vihoissaan Annanko on kuivainen Kun menet sanoi Anja Ja pyyhkiä liian kuiva lihääntä Sillaikaa kun se meikkapuki ylleen Sinne asti meni yksin läpi Kyljääntinen äijänsä Menikö sittenkin veriin Täytyipä taipua ylpeänniskan Tuli, tuli sentään Jospä tulet vielä takaisin Venäjän kentyttö Hyvästä mielestä hymähdellä Lähti astumaan tupatietä Mennessään päätelle, miten tekee Avaa syliini Ja annan siihen heittäytyä Niin kuin ennen Mutta Maria ei pankonnu Jossa seisten liikahdakkaan On totinen, jäykkä Otsarypyssä, ei ole näkevinäänkään Silloin se meikka lähemmä Tulle näkee pirtinperellä Juha rahilla istumassa Hätkää tähän ensin Peräytyaskeha, niinkä Onko tässä sotaa vai rauha Mutta kun hän huomaa, ettei Juhalla ole asetta Astuu hän askeleensa takaisin Ja jää seisomaan oven suuhun Hei, kaan, on vierahia Kaukasia vierahia, terveheksenne Eivät vastaa Ei Juha, eikä Maria kaan Tännekö heillä matka vaiko Vielä edemmä Minä tulin Me tulin me ottamaan poikaa Sanoi Maria Ottamahan isäntäkin Tuulin, sanoi Juha Hämmentyi hieman se meikka Seisoi ovessa peremmä Tulematta ulos menemättä Vai eten No jäte vuoroin toiselle Toinen käsi housun kouluksessa Toisella partaansa punoen Se tuliikin siis Vai hakemaan lastaan Ja ottiä äijänsä avukseen Ja äijä lähti Laskettiin samat kosket Käytiin ehkä samat saaret Ja nyt se panei sen kiskomaan Takaisin kosket ja suvanot Sauvomaan ja selät soutamaan Ja äijää kiskoo ja soutaa Määrät ja repaaleet molemmat Ja murjottavat kuin minulle Oli se meikka Olut monessa hullusa seikassa Naistesä kanssa ja heidän miesteessä Ja lasten, joista ei kukaan Tiennyt kenenne oikee olivat Tietääkö isäntä? Kysyihan hilpeä kutkutus rinnan torvessa Tietää Rensi Maria sanomaan, kuin enempää torjuen Se meikaal tarvehti nauru Vastustamaton hilliton Hampaita välkyttävä Partaapunisottava päätäkeikauttava nauru Pidäetetty purskahteleva Lähdetty kahteen pekkaa Otaan veikkone omasi äijäpaha Huhuhu Anja on ilmaantunut oveen Shemeikantaa Nykäisee häntä hihasta Kuin moi Puhu Anja on ilmaantunut oveen Shemeikantaa Nykäisee häntä hihasta Kuin moi Puhu Anja on ilmaantunut oveen Shemeikantaa Nykäisee häntä hihasta Kuin moi Shemeikka käännähtää Ja aikoo yhä naurain astua kynnykse yli Silloin parkaisee Anja Varo Shemeikka Mutta juhaa on johkun Kontuunsa sorkittu ja satutettu Ja ärsytetty karhu karannu pystyy Pitää jaloista rahia jonka päällä oli istunut Shemeikka pyörähtää päin Ja koettaa kädellään torjuen ja vartaluaan Taivuttaen soita päätään Shemeikka kaatuu lattialle Karkaa ylös peräntyy oven suunnurkkaan Nostaa ei jalkansa uuden isku eteen Jalan käykun käden ja hän kaatuu Toisen kerran Marja on temanut lapsen ja rientänyt ulos Anja vaikeroi voipunenä Poikkiteloin kynnykselle Shemeikka retkottaa avutonna Lattialla Silmät kiinni viimeistä iskua Odottain Vaan ei juhaa vielä iske Hän vetää henkeensä Mutta ei tahdo saada Hän on yhtäkkiä niin näennöksissä Niin heikko ettei saa kättää liikahtamaan Häneen on niin kun kerran oli suden ajossa Kun päiviä hiihdettyä vihdoin No jo olle ladulle kaatumaisellaan Oli päässyt petua niin lähelle Että sauvalla sai häneltä Ja selän katkaisuksi Mutta ei vielä kyö nyt ottamaan hengiltä Sen yläruumis pyrkii vielä pakkoa Etujolat pitäävät Mutta takajolat järento häntä Uppoavat yhä syvemmälle lumeen Sen läähättää ja irvistää hän Paitaan selkänsä ylihäristen Et enää pakene Vaan kidus siinä Kidus siinä joka ainoa Hiehoni raatelit Utarjosa repeelit Joudui paks kerran kiikkiin sinäkin Ka, tapas sitten En nä tämminä vielä Nyt se on siinä Eikä tarvinnokkaan apua Kostaakseen Tekii yksin tämän Niinkun on saanut tehdä kaiken muunkin Ja niinkun oli miettinyt Ja päättänyt kenellekään sanomatta Saavat kuulla kohta Koko pitää ja ja veljet Ja tervasissit Ja tekee niinkuin ennen tehtiin Tupaan telkeen ja paneepöön Päälle ja sytyttää Ja siihen pouttaa Irvistäsusi-ikeneesi Irvistän vielä vähän Pähde sinä et enää naurakkaan Anja oli noussut Ja aikoikinnykse ylitupaan Poi siitä ulisemasta Ja takakäteen syseeseen Juhaa hänet takaisin Hän tunsi taas voimansa palajavan Ei luulto Juhan mitään Mahtavan kinkkajalan vääräsääränä Uskalliset hävyyt on tulla Keskellä päivää Pihakarsinasta ottamaan Luulit vanhaksi ja vaivaisiksi Karjallan komia vaan siinä olet Kirran nyt kätesi hänen kaulaansa Juoksen juoksen nyt jälkeensä Kahtuussa on ovi meni Saat mennä Otas se nyt, otan vielä kerran Voimin keteit raajarikoksi Ruhjoit koko elämäksen Ruikutti Anja Elää siinä ruikuta Lyhyen loppu Juhalla heilui kädessä Kirves jonka oli penki altaa tavannu Anja kiikkui hänen kainalossa Elää hyvää miestapa elä tapaa Mitä pahaa hän on sinulle tehnyt Ryösti minulta ainoani Se mehkä kohotti yhtäkkiä päätään Ponnistautui olla tieltä terveenkätensä varaan Ryöstinkä? Ryöstit En minä häntä ryöstänyt Ryöstit, väkisin veit Sanoiko se sinulle, että minä hänet väkisin vein? Veit, veit En minä häntä vienyt Itse rannassa syliini syöksyy Juhaa kohotti uudelleen kirveensä Mutta Anja heittäytyi se meikan suojaksi Ja huutain omasta haluus taahan marja lähti Se meikkaa rakasti täytyy rakasta Jo ensinä kemmältään ja sinua Inhosi ja vihasi itse sanoi Sinua vihasi ja sinua kuolevaksikin Toivoi? Toivoiko? Toivoiko? Juhaa syöksähtäli Edestakaisi lattialle niin kuin juopunut Kirves vielä kädessä eret, kun en pöytiin Seiniin kolahdellelle Jos ei olisi mielellään mukaan lähtenyt Olisiko täällä kesäkautta Se meikan kera täälläkö? Täälläpä täällä, tuossa noilla vuoteilla Se meikka oli päässyt istumaan Anja avulla selkä uuninpankkoa vastaan Siinä hän kasvot kivusta kiinteinä Mutta huulet Ivanauro-irvistyksessä huusi Ei sanonut ketäänä ennehalanneensa Niin kuin minua Mahduet ruhtua hänet, et Se meikkaa ruusi Anja sähkyvisilmin Tukka hajallaan Juhaa edessä Minulta ainoa nirammaksi ruohjoit Takapäiskitsä lamurhaa ja nyt se pyörtyi Se meikka oli retkahtanut kylälleen Katkenneen käteensä päälle ja mennyt tainnoksiin Anja koetti häntä nostaa, mutta ei jaksanut Juhalta oli luisunut Kirves kädestä Ja hän seisoi älytönnä keskellä lattiaa En minä saa fäikeroi Anja taas kyynelissä Miksi heräti herät, miksi en antanut hänen nukkua? Voi kun saisi hänet edes vuoteiden päälle tuohon Auta minua, kuka auta minua sinä Ja Juhaa auttoi Anjaa nostamaan Se meikkaa peremmälle pirttiä kaisella vuoteelle Hämpää puolesta nosteen Anjan kannattaessa jaloista Anna tuosta tuo päänaluunen Juhaa antoi ja Anja asetti sen Sen meikan päänalle Juhaa seisoi yhä kuin älytönnä Mene nyt, kuka mene nyt onneton? Anja huoaten ja työnsihänet hartijoista ulos Lufun kuusi toista loppu Juhaa luku 17 Tämä on LibriVox äänite Kaikki LibriVox äänitteet ovat julkista omaisuutta Lisätietoja saareksisi tai ilmoittautu Oksesi vapaae toiseksi menee osoitteeseen LibriVox.org Juhaa kirjoittanut Juhani aho Luku 17 Maria on rannassa venheelluona niemessä Ison kivenkupeessa kyyrillään kuin piilossa Nukkuva lapsi sylissä Kolkolla rannalla, johon autiolta saaretumalta Selältä loiskii kolea luoteisen laine Harva ruohikko huojahteleen Ja ranta-lepikko sijahteleen, millo hiljemmin, milloin kovemmin Koskikohi se umpinaisesti lahden pohjasta Juhaa tulee ranta-amyöten kiivasi kompastelle väliin Nähtyä venheen rientää hän sitä kohti On hirveän näköinen avopäin lakkikädessä Nyt se minu tappaa ja tappakon, kun ei lasta tappaisi Mutta juhan tullessa lähemmä Näkeekin Maria hänen kasvoillaan vain pohjattoman Uupumuksen ilmeen Huoahtaa, häistahtaa kaatuneen puun rungolle Kasvot kalseina hiukset märkinä Otsahikeätippuen leuka-veltoisten riippuen Anna minulle anteeksi, jos saatat, sanoo Maria Anteekse Sen äänessä on avuuton epätoivoinen raukeus Joka Marjan korvassa kuulostaa niin, kun Mitääpäsee siitä enää paraa nää, jos annankin Sitten sanoo juhaa, kun itsekseen yhä etensä tuui Jottain ääni yhtä sammukkessa kuin katse Sinua ei viety käy väkisin Ei Ei tehty väkivaltaa Ei Menit mielelläsi Maria ei vastannut Mikset sanonut sitä minulle ennen En uskaltanut Nyt se sen tunnustaa, kun ei voi, eikä tarvitse kieltää Minua kuolevaksi toivoita Maria ei saanut vastatuksia Häntä alkoi tempua nikotus sydäalaasta kurkkuun Se siis tunnustaa senkin Olisi kieltänyt edes sen, vaikka olikin totta Juha nousi rajusti työnnälti venheen vesille Niin että aidot ja istuimet romaattelivat ja hyppivät Ja hän itsellyy kähti polvilleen tyyntössä vahodista Astu venheeseen käski hän tuimasti Maria näytti, että ilmeen juhan silmissä Taas oli hurja julma Hänen kasvonsa olivat lennähtäneet punaisiksi hiusmartoa myöten Marian oli vallannut mieletön kauhu ja tietämättä Mitä teki hän huusi Emminä tulessinaa hukuutat meidät Emminä teitä hukuuta Se noi juhaa hiljaa vaikeroiden Kuin kauan sairastanut Kasvot taas veltoina, silmät painoen hetkeksi kiinni Minnekkä me lähdetään, kysyi Maria arasti Kotyympäin kai Vaitaa hodotko jäädä tänne, sitä hoitamaan En juhaa lähdetään vain Emminä olessanua kuolevaksi toivonut Juhaviittasi kädellään niin kun elää sinä Kyllä mennä, ei se siitä enää paraane Maria astui venheeseen ja aikoin mennä pereään Rupea kokkaa niin on parempi lapsen kanssa Itse asettui hän alahangolle soutamaan Maria pani lapsen kokkaa ja tarttui aeroihin Anna olla, kyllä minä soudan Hän käänsi venheen koskea kohti Josta ajautui vaahtopalloja virran mukaan Hän souti täytyenpiaan ponnistaa Yhä kovene vassa vasta virrassa Jos minä kuitenkin soudan, Anna olla Mutta hän taraukaisi yhä enemmän Ja hän huohotti ku umpea vetävää hevonen Enkö minä enää jaksakaan Mikään minultaan näin voimat vei Mitenkään minä nyt saa heidät ylös Kaikista koskista ja vasta virrasta Minnekkäne joutuvat, jos minä kesken katkean Hänen päätää huimasi kuin pyörtyän Aerot vastasivat vetien kuin hyhmää Venhe ei näyttänyt liikahtavan paikaltaan Rannat seisoo, että paikka vesiivi lisit aapäin Soudas sitten sinäkin Marian avulla päästiin ensimmäisestäni vasta Ja tultiin suvantoon, jossa soutu kävi helepommin Juhaa luulisoutavansa, mutta aerot läpsähtelivät Vetien kuin tottumattomalla, epävuoroon Minä ruuhun joisen raajarikoksen Minkä tähde minä eskin siltä poikki käde ja jalaa Ei hän se ollut sen syy, että toinen lähti Mielellään sen matkaa, saattoo pyrkiäkki Ei, ja tässä sukunsa hän takostamatta Karjalan parasta, vain otsi itään ostetaan Kiusanaa, minä vain tule hänelle olemaan tästä lähin Niin kuin tähänkin asti Pelkää, että minä hukuuta hänet ja hänen lapsensa Se tulee sitä yöt päivät vapisemaa Ei tule enää ehyttä elämästä Toivoise, toivoise minua kuulevaksi Ja saa minua toivokki, joka tämmösiä tevinmoissani Syyttömä ruuhu jo hänä lapsensa isän Isä kuin isä Silles sai lapsen, ei minulle Eikai minulla on kan tahtunut kaan minulle, eipä ei Mutta saa hän se taloon Venhekkolahti rantaan koskealla Maria nousi lapsen kanssa maihin Juha jäi istumaan tuhudolle kuin siihen Unohtuneena airot vedessä Saahan ne talo Ei sukusa sitä siltä poiskus sillä orintaperillinen Kaisäkin sen tietää Jäi vielä se ylinvaarallakin kaskea, mutta Kahku ahdistaa henkeä Ei nämä täältä ehkä heimolaisensa taloa Vitä hyvää käymäpaikkaa Jaksamminä Jaksamminä heidät ehkä pyhää mennesä sinnessä Kuhan tässä vähä huokaan Vaai jos olisi jäänykkin Miilun men tänne omaansa hoitamaan Juha nousi vaivalloisesti Oli kompostua astuessaan maihin Otti hattuusä käänsisen nurin Ja joisin lävettä Panin sen nurin vähänsä Ja seisoi jonkin aikaa koskea tarkastella Sitte alkoi hän hitaasti Selvitellä vetoköyttä venheen kokassa Maria istui ylempänä rannalla viihdytelle lasta Joka oli alkanut itkeä käänsä sisessä Mitää se itke? En tiedä, itki sekö rintaa Anna sille, ka Anna sille sitten rintaa Enhän minä Maria päästeli kuitenkin lapsehuivista Jonka oli kääressyt se ympärille Ja viihdytteli sitä painaensylinsä Lapsi lakkasi itkemästä Hymähti jokelsi etsiä rintaa Suin sormin silmin Toisa lapsi, vieras, mustatukka Otsa Marjan silmä Cemeikan Silles sai minulle, ei, eipä ei Juha oli pyörähtänyt Poistusänyt venheen vesille Heittänyt nuora olalle Ja alkanut astella kosken rantaa Läi venhettä perässään Saatuasen putouksen päälle Suvantoa vetihän venheen rantaan Nousi siihen ja alkoi perässä Seisten savua virtaa ylös Maria olen nähtenyt mukana Rantaa pitkin noustakseen Venheeseen suvannossa Ja auttaakseen savannassa Vaan näkyy hän tuo pääsevä yksinkin Venhen nousee keveästi kivieväistellen Juha on selkä kuin marttuun ja oikeen Yhä kiivaammin vaikee enää ole virrasta vastusta Niinkun pyrkisi kiireesti pois pakoon Ei hän se vain menne ja jättäne meitä tänne Jos se nyt sen sillä tavalla mietti Ei, ei, ei Yhtäkkiä näkee Mariavenheen pysähtyä Ja koko ajan ajoutuvan korkealle niinkun kivelle Juha painaa saun voimellaan pohjaan Sysäten takaisin, mutta venhe ei liikaada Kallistuu vähän ja ottaa vettä sisäänsä Se on nähtävästi kahden kiveen pihdissä Ja vesi painaa sitä perästä yhä lujemmalle Niiden väliin Nyt menee Juha kokkaan Iskee saun voimen pohjaan Ja koettaa laitaa vasten Varovasti kammaten irtauttaa venhettä Savun on tarttunut kiinni johonkin Ei kää lähde Juha heittää sen siihen pystyy Ja astuu peremmäksi Horjahtaa, mutta ei kaadu Menee uudelleen kokkaan Tarttuu tässä saun voimeen Ja vääntää sitä rajusti Se katkeaa ja Juha hoipertuu Tuhdolle kädessä saun voimen puolikas Samassa irtautuu venhe ja vesi alkaa sitä viedä Minkä tähden se ei tarttu airoihin Antaa mennä isoon puhtoukseen Juha, Juha, souda Minkä tähden sinä et souda? Yhä kiihtyvä vauhti Ja kiitä venhe syrittäen kohuihin Juha vain istuu paikallaan Oi on, että on taas ei tahdokkaan Maria juoksee niillä heille Kun pääsee ja huitoo käsillään Kun venhe on hänen kohdalla On putouksen jenteessä Heittää Juha huomattua Marjan saun voimen päivetien Ja huiskauttaa kuin vastauksaksi Kerran kaksi käsien Niin kuin linnollentoa matkien Huulilla älytön ilmeet Hymyhattunurin päässä Samassakaatuu venhe Ja Juha suistuu putouksesta alas Luuun 17. loppu Teoksen loppu Juha kirjoittanut Juhani aho