 Жетварят, глава двайсите втора. Записано за Либривок с точка Орг. Жетварят, повество Тюрданиовков, глава двайсите втора. Минаха се една, две седмици. След проливния дъжд, който падна пръзноща, когато стана обират вчерквата от ново се повърнаха горищините, по-тежки и по-задушни от колкото преди, но никой не се оплакваше от тях. Времето мое говориха, «Нека е горещо, хляб се пече сега». Лябът, това бяха храните, които зрееха вече, и наистина, гъстие сочни и зелени до скоро, каквото беше и цялото поле, те почнаха постепенно и незабелязано да побледняват и да се изпъстрят с по-големи и по-големи жълти петна. Рядко пробягваха светли и буйни талази по тях. Неподвижени на жижен, въздухът лъкътушно трептеш и от небето сякаш се строяше жар. Претихнали, с наведени към земята класове, оредели, със сбитта и суха земя между стаблата им, нивите глъхнехав някаква страстно омора, жадни сега заслънце тъй, както пора на бяха жадни завлага. През тия дни в полето стояше най-дълбока и безмълвна тишина, като че никакъв звук, никаква песен дори не трябваше да смути великото тайнство, което се извършваше. Най-голямата жега по-пладни чуваше се да пищи само жетварят, пронезителни и остри звуци, които сякаш излизаха от нагоращена желязна струна, целият простор тлееше и гореше, като една огромна пещ. Непрекъснато един след други прозвучаваха и замлъкваха тие металически ноти. Човек невълно помисляше, че в нетърпимата топлина навред и сполето не видим и кова, че неуморно работят, бързат, ковът. Соровият злак на нивите незебелязано се превръщаше в чисто злато. Никога хората не дигаха тъй, често учите си към небето, както сега. Те се радваха, когато времето беше хубаво и ясно, с беспокойство следяха всеки тъмен облак, който се изправяше някъде на хоризонта. Ако е дъжд, добре, но ако е град? И страшният облак се забравяше чак над вечер, когато отминал надълеч, пращаше последните си и безвредни светкавици. По соката на вятър същото е грежливо се следеше, защото тъкмо по това време се появяваше черният вятър, истински безмилостен бич захраните. Той иди отълго запад, гореще и задушен, но си отровния дъх на южните постини, изгаря всяка зеленина и смуква и суши всеки жизнен сок. Зърното, още млечно тогава се свива, озрява преждавременно, остава леко и почти празно. Той и вятър най-много плашеше селените, но тая година той не се появи, напротив, всеки ден от пладни на сет не почваше дедуха морският вятър, а той е влажен и приятен. От него, като от някой не види маманна, зърното се налива, наедрява и натяжава. Такива години житото, по жената малко порано и овършано, дава ненагледен плод. Едри като дренки зарна, червени и тежки като злато. Хората обръщат очите си към небето и тръсят бога, както в ните наголеми изпитани и злочестина, тъй също и през ните, когато едно голямо благополучи изглежда вероятно и близко. Така беше и в люликово. В надеждите и в радостъси за голямото плодородие никой не искаше да прогниви бога, напротив, опованията и вяратъв не губяха посилни от когато и да било. Събития, които напоследак си случиха, продължаваха да вълнува тощо селото. И докато от една страна легендата, около чодотворната икона, добиваше пълна правдоподобност и то в тоя вид, който получи най-подир. От друга страна пък ходеше и друга малва, настойчива, страшна. Говораха, че в черквата не чудо беше станало, а голямо и непростимо пристъпление. Човекът, който беше го извършило, стана неоткрит и за това наказанието ще ще да падне върху цялото село. В деня, когато нивите озреят и бъдат готови за жетва, огън ще ги обхване от четырите краи, ще и те ще изгорет до сламка. Тя е малва навяваше от чаяни и страх на всяко сръце. Тя се разпространяваше най-вече от баба Ангелина, че ито суеверен екстас и человеку ненависничество се обръщаха вече на лудост. Напраздно неяко я увещава, заплашва и моли. Вещицато оставаше непреклонна и се съхнало от зли на лице, схлътнали очи, запалени от зловещ някакъв огън, продължаваше да реди страшните си прокови. Някой верваха, други не, но всички обръщаха очите си към небето и чакаха поштада от него. Никога в черква не беше имало толкова богомолц и както сега. Даровите и подаяннията към новата икона следваха непрекъснато ище и другакто порано. Издирването от страна на властът, което беше поискало нея, когметът най-после започна. Зато в Люликово беше дошел полицейският стареш и стържар Витанов. Той служише много от давна, познат беше намал и голямо, обичан от всички за своя такт, умеренност и воинствена външност. Той умееше да смикчава конфликтите, да ограничава нещастията в най-малките им размери. Намиряше тая златна средина, която можеше да задоволи и двете страни. Витанов не започна веднага следствието. Посрещнат с голямо гостоприемство и почит, той се срещна с всички по-видни селени, разбра и пролучи всичко. Той не се показа голям с кептик, дори и изпрямо малвата за чудотворното исчезване на Венеца, а на баба Ангелина молчеливо посочи своя към шик. При това неговата работа се олесняваше и от друга случка станала само няколко дни преди дохаждането му. Една нощ откраднаха два коня на Нейковия брат Стуяна. След като беше гитар си лцял ден изполето и по близките села, той случай номинава по кредини за стабен бордей въно целото, чува там бокъи и въдри на копита, влеза вътре и вижда собствените си, кои не вързани изпънати. Там имаше една чанта и дреги, които много лесно познаха, че и са. Те бяха на Петра Моканина, предишеен слуга, бездельни кискитник от един два месяца. Моканината беше арестубан. Благодарение на не съвсем хуманните средства, с които не е когметат си послужи при разпита, виновният показа удивителна искреност, призна крашбата, посочи и другареси. Той беше тачката. Но когато потърсиха и него за да го арестуват, нега намериха. Някой бяха го видели в Загорци, а от там границата е на един два километра само. Нега когметат не беше доволен от показаените на Моканина. Той се надяваше да изстъргна от него и други, и то такива, каквито сам желаюше. Пред пъзлиф и страхлиф там, където срещнише са протива. Той ставаше жестоки безмилостен към всеки паднал и беззащитен човек. Гроздам беше го измъчвал неведнъж и на едно главо боли е беше му докарал. Той беше една пречка и забълдещите му планове. Паднал му се беше случай е да го премахне, подкрепен от скритите удобрения на цялото село. Нега искаше да накара Моканина да посочи и втори и си другар. Гроздана. Той не се сомняваше в успеха си, защото добре познаваше средствата, които можеха да склонят ками сповети най-коравия преступник. Моканинат сам, като че беше усетил това. Една нощ, като са бра всичките си сили, с отчаяния и последен напън на Самсона той скърти железата на прозорица и избяга. Намериха стаята празна, от Моканина нямаше и следа. Трябваше да си чудат само от где той беше намерил тая сила да изкриви железата и как беше можал да се припъхне през една такава малка дубка. Фотговор на това Нейко, Мкария Досен, се усмих на локаво и молчеливо посочи да бе лата Дряновица, която носише в ръцете си. Това положение завари и Витанов. Според него, пристъплението и законете, и закрашбата на Венеца в черквате, било вече открitto и пристъпниците известни. Трябвало е само повечко умение да се заловете и задържат. Нови расследвания той не направи и остана глух и непреклонен на всички подучвани от стръна на кмета. Старят службаш добре познаваше живота и на много пристъпление той беше готов да погледне не тъй, както ги преследваше законът, а както ги преценяваше обществената севест. Спремо груздана той не предприя нищо. И след няколко още весели срещ и с приятели, след много яден и пиене, той си замина за гръде, като към направеното расследване се задоволи да прибави само точното описание на чертите и отличителните белези на избягалите пристъпници. Виновността на груздана и този път остана не доказана. Мнозина разбира се останаха с предишните си подозрения към него. Виждаха, че едноща стия само обръщаше много доказателство в него в аполза, но от друга страна имаше и нещо, което те не можаха да разбират добре, защото, каквото и да се говори, груздан беше се отнесал много чудно към вълчана. Покойния се разкая и му повърнанивите. Все от това време не можеше да не се забележи и голямата промяна у груздана, макар, че никой не знаеш е доброли или зло предвещаваше тя. Той не идваше в кръчмата, не беше се напивал както по-рано, никой не беше го срещал някъде. Виждаха го да работи нещо издвора, да влиза и да излиза из къщи. Никой не беше приказвал с него, никой не знаеше какво той мисли и какво би казвал за всичко нова, която малвата разказваше за него, но промяната, която ставаше о него беше явна и се забелязваше от всички. Крайна глава 22. Този запис е обществено достояние. Жетварят глава 23. Записано за LibriVox.org. Жетварят повество Тюрдани Овков глава 23. Една сутрин наскоро след заминаването на Витанова груздани излезе от къщи. Той отиваше направо към кръчмата на къня. Там имаше много селени и те не малко се зарадваха, че най-после ще аха да чуят нещо направо от него. Но груздан от мина кръчмата и не влезе. Той дори непогледна на татек. Нищо огнетено и сломено не се виждаше о него, върве ще пак стая лека и свободна походка, която си имаше. Изглеждаше замислен, но не е измачен. Груздан мина покрай работилницата на Юрдан Ковача. Щом го забеляза, старят му и верен приятел спря одарите на чука и скочи и се показа навратата, черен като арапин и усмихнат души. Телеч от всички ежби и омрази, срдечната душа на Ковача познаваше само чисто човешките отношения към хората. О, Груздане! Завикато и радостно. Еладе, ела! Груздан усмихнат го поздревину не се спря. Еладе, ела малко! Повтареше Ковачът. Елада си поприказваме. Ще дода, ще дода. Отвърна Груздан. Друг път. Бързам сега. Ковачът погледна подирямо, всета и усмихнати без да помисли, дори да си обижда, влези вътре, продължи работата си и на Ковалнията от ново за пя по отударите на чукамо. Груздан наближи училището. Той вървеше бързо, като че се боеше да не закъснее за някоя работа. Мъчаше да избегне всяка среща, която би го забавила. Но както си вижда, ще зле беше му провървяло. Тъкно се освобождаваше от една, налетяваше на друга. Пред училището от гъдето трябваше непременно да ми не стоеше за прегната кола. Една млада жена стоеше там облечена в бяло и збяла крпа на главата си. Тя беше Райна, учитель като от Загорци. Друг багаж изнесоха от училището и готовареха на колата. Груздан се досети, че днес си заминаваше Радулов. Когато той стигна там, колата вече потегляше на Радулов го забеляза и каза да спрът. Той искаше да си вземе с Богом от Груздана и му подаде рака. За нищо не го запита, нищо не му каза. Но умният и сочувствен поглед на учителя показваше, че той добре разбират това, което ставаше о него и сякаш да го укуражи и на срчи, продължително му друсаше ръката. Сета и любезно и у смихнато му кимна с глава е Райна. Колата тръгна. Груздан продължи пъти си. От тук насетне той не среща никого. Виждаха се само тук таме деца, за ли са ни фигрите си. Груздан прими на Мегдане пречерквата, за ви из няколко още криви улички и стигна Крайната махала, където живееше поп Стефан. Виждаха се вече голямата къща на попа, обградена с висок плед, с пространна гради и напълна с обошки. Груздан гледаше тая къща и по посоката, която держеше, познаваше се че отива на татък. Но като на ближи вратника, той на мали крачките си, загледа се, но не извика и не влезе. Сета и ба вно и замислено той тръгна към края на селото и се изгуби. След малко той се зададе паки отново тръгна към къщата на поп Стефана. Насрещамо и деше някакъв човек. Груздан познадя да нетка и бързо тръгна към него. Той не беше го виждал от коле. Старецът тим много беше се изменил, че едвам се познаваше. Дряхите му бяха чисти и по-закърпени, но лицето беше бледно, проточено и сухо. Учите безжизнини и хлътнали. Вървеше бавно, със ситни крачки и силно почукваше стоягата си. Що им позна Груздана, той се спря и отдалеч го за чака. Груздан дойде при него. Я донетко поиска да се осмихне, но не можа. Учите могледаха неоверено и скръбно. Добре ден, дя донетко. Добре ден. Поздрави Груздан. Как си? Оздравя ли? Добре съм, глухот върна Старецът. Добре съм сега слава Богу, ама той много съм слаб. Той говореше смъка и след сякът дума си почиваше. Слаб съм ни ръце, ни крака държат. Сасипаме таз болест. Е, нищо, нали си е прекарал, ще закрепнеш. Я сте вика мама, казвам ти я. Тешка болест беше. Тешка. Ти ма и много полежа. Четирися дни, тък му четирисят. Огън глава. Огън глава. Той сън, той хляб, нищо, нищо. Омрял бях аз съма има лодни. Господ ни иска още да ме прибеле. Пък кой знай, ако не беше дядо поп, той ме спа си, той ме гледа. Близък мия ма всеки него направя. Слушаш ли, Груздане, като поп сте въна рядко има хора. Колко е добър? Ще те разтуши, ще те посоветва. Нещо задуши гласа на дяда Нетка. Той се разплака. От както беше се разболял, той спечели някаква болезнина чувствителност. За каквото и да заговореше, лесно се увличаше, трогваше си и заплакваше. Няма, няма такви с хора. Завърше той отри учи с ръкава си. Право е, добър е дядо поп, ка за Груздан. Я с него търся. Не е ли в къщи? Кога? Попъли търсиш. Него, трябва ми много. В къщи го оставих. Ще ще ще дойти в черква. Иди, иди, ще го свариш. Не бързам толку с. Щом ще ходи на черква, ще го намерят там. Той и я с трябва да ида, ка за дядо Нетко. Ходих вчера, но пак искам да отида. Ходят всички. И какво не приказват сега за иконата? Знам. Приказват. Коя лъжа, коя истина не можеш разбра. Дядо Нетко изведнеш тръпна, някакво вдъхновени е проясни лицето му. «Сичко е възможно, Крустане!» Таинствено и низко заговори той. «Сичко! Мене, ако питаш, аз вярвам! Вярвам! Вярвам!» Отново дядо Нетко разказа, как беше написал иконата си и видението, което беше имал. Вълнението му растеше и неволно приминаваше и у Груздана. «Видяхко!» говореше той. «Видяхко ти, както виждам тебе! Колко беше благ! Колко беше кротък! И как ме гледаше той, отешителят, милостивият!» Дядо Нетко пак се разплака. Груздан служаше унесено. Ясно изпъкна пред него иконата тъй, както беше я видял в уная страшна нощ. Видението, за което говореше дядо Нетко, беше собствено, него в видение в тая минута. Той се вълнуваше сам и тъй силно, че, ако дядо Нетко беше подосетлив, ще ще да го забележи. През двора минаваше поп Стефан. Той отвори вратника и поя улицата към черква. Загледан пред себе си, той не забеля за Груздана и дядо Нетка. «Эй, го дядо поп, ка за Груздан, аз ще го стигна! Иди, иди!» Напъти го и дядо Нетко, там отива той, в черква. Те се разделиха. Груздан забърза, влезе в улицата изкоято беше тръгнал поп Стефан, но като го са зря, на мали крачките си остави го да върви пред него и не го изпущаше и изучи. По някога той забързваше, но отново намаляваше крачките си. Виждаше се ясно, че той ту се решаваше на нещо, ту се разколебаваше. Но когато поп Стефан влезаше в черковните порти, Груздан му се обаги. Както беше стъпил на прага, поп Стефан се обърна, видя Груздана и без да иска се сепна някак, но се съвзе и наведи очи, задачу е по-добре унова, който Груздан като сне шапката си низко му прощепна. Учудване, но и някаква блага кротост си изписа върх улицето на стария свещенник. Той остави Груздана да ми не напред, а след него и той влезе в черквата. Крайна глава 23. Този запис е обществено достояние. Жетваред, глава 24. Записано за Либрибокс.орг. Жетваред. Повесто тюрдани Овков. Глава 24. Много изнинати трябваше да приживеят Люля Ковчени през последните дни. Напоследъг до идея още една. За член на дружеството беше прият и Груздан. Най-върлият му противник до вчера. Отпуснах ему един достъз значителен займ. Всичкото ва стана по-препоръката и споръчителството на Поп Стефана. Не попитаха, защо и трябвали. Домата на стария свещенник не можеше да не се зачита. Наскоро след това Груздан Липса от село. Уния, който отиваха в града, виждаха го да ходи из пазари и да избира добитък. Вървия пазарен ден той не успя да случи таки във волове, каквито искаше да купи, за това без да се връща в село остана и за втория. Някой беше го видял при един са Рафин, прочутли хвар при това. Помислиха, че най-после златото на откраднати евенец излизаше на лице. Носеля нинът очевидец твърдеше, че той видял в ръцете на Груздана на низ с рубета и махмудии, и добре е познал, че е на низът на женамо. Но и сам Груздан, като че нищо не криеше, защото сам беше казвал на други, че е разменял на низът на жена си, като посочил, дори и сумата, която беше взел. Всички единогласно признаваха голямата промяна станало у него. Вместо да пилее пари и да си весели, когато той беше забогател, той си оставаше трезвен, въздържен и заед само с работата си. Изглеждаше, че освен добита, когато искаш е да купи и друго нещо го задържаше в града, но какво? Никой това не знаеше. Над вечер един день Груздан си върна от града. Той си идеше пеш, но сеше е морлука си, приметнат на раму, върхото ягата си и караше пред себе си едри два вола. Като минаваше по крекръчмата на къня, от там излезе дядо Нет, коищо том го видя, дигна ръце, за пя нещо и започна да играя, като политашето на самто на татък. Както се виждаше, ико написат пръзноваше оздревяването си. Груздан ковачът излезе да го прибере. Груздан по приказ в стях усмихнат весел, след това под кара пак воловите си към къщи. От коля в къщата на Груздана не беше имало такава радост, най-напред се показа добре, оздревял вече. Забеля за бъща си е хукнати чешката насрещамо. Той път той не питаше, какво сам окупили от града, а радост наглядаше големите и хубави волове, черните и влажни очи, на които сякаш го познаха и говореха, че от сега на татък те не са чужди по-между сия свои. Излезе е Петра. Като пристегаше ръченика на главата си, тя бързаше срещу груздан осмихната, развълнувана. Всички влязоха в двора. Огладнелите животни лакому заскубаха високата трева, като протягаха сините си езиции и самодоволно и тежко прахтяха. В разположени весел, гроздан даваше къси отговори на запитванията на жена си за цената на воловете, за възраста им, за селото и за името на човека, от когато беше ги купил. Малкият не се отделише от тях, пазаше ги и ги подкарваше издвора на всякъде, където имаше по-добрата трева. Петра изнесе ярма в едно корито. Нека си похапнат, каза тя, път е вървял добитъкът. И двамата майката и синът стояха на страна и гледаха. Сполупремрежени очи воловете лакому едяха ярмата, обръщаха се и кротко поглеждаха към тях. В тие не ми погледи, ясно се четаше примирението и привързаносте им към новите ступани. Гроздан беше влязъл в къщи. Като се увери, че никой не го вижда, то извади един плосък и кръгъл вързоб, грежливо скътън в голямата му турба. Без да го открива, той само го огледа, увери се, че нищо не е повредено. Отвори съндъка и го туриф него. Някакво особено благоговение имаше в движението му, една странна усмивка стоеше на усните му. В тая минута някой го повика от вън. Гроздан излезе. Беше дошел монката. И той най-едно спетре и добре гледаше воловете. «Убави са, много хубави», говореше той. «Нека да са живи». Сокото на опите ни вешт познават, че той ги оглеждаше, опредили безпогрешно възрасте им, открис сума добре качество от ях. И радваше се повече от всички. Още преди да йде в гръде, Гроздан беше предложил на монката да се сдружет и да работят за напред най-едно. Сединия чифт волове, който той ще ще да купи издвата кони на монката, можеше да се кара един малък плуг. А то ва стигаше и над вамата. Добре изговорчив, монката беше се согласил на драго срце, макар в душата си и да разделеше съмнението на всички, че Гроздан не те лесно ще се отучи от предишния си живот и ще заработи. «Э, монка, стоиш ли си на приказката?» Обърна се към него Гроздан и го отведена страна. «Однес на татък ни и вече сме съдружници с тебе. Трябва да започнем. «Да приберем жетвата ще почнем?» Согласи се, монката. «Не, от сега още. Как от сега? Аз нямам сято, поясни Гроздан. Нямам и друга работа. Дето ще оти да даработя на хората и тъй ще сме най-едно да приберем твойто. Ще го поженим, ще го обършим, то си и твой разбира се. Колкото за мен е лесно е, ще се спогодим. «Че ни много скоро ще свършим тогас?» «За, монката. Ще ме караш да те уча да вали ми камъни. И то, може, склениш ли да направим тъй? Най-едно да пожени ми овършим твойто. Право ли говориш? Право разбира се. Дай си ръката тогас. Радусно извика монката. Ще го приберем. Праната ми не е много, но и добра слава Богу. Ще има и за мене, ще има и за тебе. Лесно е, ще се спогодим. Е е тогас? През горната неделя, всряда или впетък? «Каква ти сряда? Какъв ти впетък? Аз вчера панги обикалях. И чумикът е готов. Понеделник трябва да си коси. «Още похубово тогас», казе Гроздан. «Аз съм готов». Двамата приятели поприказваха още и се разделиха. Късновечерта, когато Петра беше излязла някъде измахлата, а добри, най-едно с други деца от селото беше отишал да пъсеволовете. Гроздан отвори сандъка, извади плоски и кръгъл вързоб, който беше оставил порано, тури го подмишницата си и излезе. Предпъзливо, като гледаше да негови диня, който и тръгна покрей селото, стигна долната махла и влезе в къщата на поп Стефана. Там той се бъви доста дълго време. Последният неделен ден придижетва всякога се пръзнува в селата по-весело и по-тръжествено. Това е последният праздник, когато може да се отиде на черква, а над вечер да стане хоро. Следтова започва вече жетвата, селото утихва, пората работите нощуват в полето. Той ден имаше много богомолци в черква. Всички не малко бяха изненадани, като видяха промяната, която беше станала с иконата. На место от крадните явенец, за който ходеха толкова с чудновати слухове, стоеше нов и по-хубов от предишния. Лицето на иконата беше изчистено изловещите крвави петналипсваха. Ярко блещяха озрелите ни ви, като четая по-злата идеше и нахлуваше изполето, учите на Иисуса гледаха кротко, ръката благославише. И всички, изпълнени с радоста и очакванията на настъпващата жетва, гледаха чудното изображение с още по-голяма упования и с по-голяма любов. Имаше достолюбопитни, който искаха да узнаете метонооня, който беше подарил новия винец. От поп дочете не можаха да научит нищо, опитаха поп Степана. Старят свещенник подигна замислените си и тагуващи очи и каза, «Истинското благодеяния се върши скриту. Когато едната рака дава нещо, другата не трябва да знае. Крайна глава 24. Този запис е обществено достояние. Жетварят глава 25. Последна. Записано за Либривок с точка Орг. Жетварят повисто тюрданявков. Глава 25. Рано на другия ден груздан, придружен от Петра, вървеше и спътя камнивите. Той не беше дочакал монката и отиваше сам. Развиделяваше си. На истук небето се заливаше от червенината на зората. Пресни и прохладен въздух звучаха песните на чучулигите. На рамил косата, изправени висок, груздан крачеше широко и тъй бързо, че Петра на товарена с хляб за целия ден, с гребла и яби не можеше да върви с него и остана назад. Груздан стигна до нивата и се спря на той е край, от дето ще ще да почне да коси. Той приготви косата си. Прекара няколко пъти бруса по нея и преди да почне върли още един поглед на цялата нива. Так му в тая минута, като че из самите класове стрелнаха се първите шипове на слънцето и ослепително заблещяха. Магляво и светло сияния зеляне обозримото море на озрелите ниви. Груздансни шапката си. Бавно се прикръзти няколко пъти и като държеше още едната си рака на гърдите, останат тъй и се загледа. Обкражено тлачите на слънцето, които сплитаха около него огромен златен венец, сред озрелите ниви пристъпваше Иисус, замислен, кротък и благославещ. Крайна глава 25. Крайна повеста на Юрдани Овков жетварят. Този запис е обществено достояни.