 Per fer les presentacions, hi ha un aspecte que no he comentat que era la estructura de les sessions. Teníem aquesta, la primera sessió que hem tingut, que era una sessió més teòrica, més de conjunt general, i aleshores la segona i aquesta d'ara són més centrades en estudis de casos. L'anterior relacionada amb Espanya i Europa i aquesta és una sessió relacionada amb la Mediterrània i Amèrica. Tristament hi hem comentat aquest matí que qui havia de tractar la qüestió sobre la para diplomàcia catalana a la Mediterrània, que és el Manuel Durant, per una greu complicació familiar no ha pogut estar aquí amb nosaltres, ens sap greu, però sí que hi són la Martela Lucci i l'Èric Biledric, que ens parlaran de dos casos diferents a Amèrica. La primera que parlarà ho fem així, la primera que parlarà és la Martela Lucci, que és coordinadora d'aquest simposi, i és professora a la Universitat de Girona, professora d'Història, i ens parlarà de la Migració Intellectual Catalana Amèrica Latina. Doncs et passo la paraula Martela. Bona tarda. Moltes gràcies per haver-me abiert aquest espai per parlar de les investigacions. Jo parlo de la Migració Intellectual Catalana Amèrica Latina, perquè una de les coses que em remarquen a vegades és si tots els catalans que vivien en Amèrica eren catalanistes. La resposta és no. La col·lectivitat catalanista en Amèrica no és ni tot ni majoritària. Per el que jo puc estudiar és un grup minoritari dins de la col·lectivitat catalana, però és tremendament important perquè marca una diferència específica sobre el associacionismo español durante la época de migración masiva respecto de otras col·lectividades ibéricas. Para lo que es el estudio científico de las migraciones iberoamericanas, el establecer, saber que hay un caso de catalanismo es súper importante porque supera los análisis historiográficos habituales que se centran específicamente en cuestiones de migración y no de exilio, que superan cuestiones de exilio específicamente del exilio republicano, que es el que más se conoce, nos permite ver la estructuralidad de la solución del exilio de la expulsión de un grupo o de la auto-expulsión de un grupo en contextos de conflicto en España. En segundo caso, establece las existencias de prácticas políticas en el asociacionismo español, cosa que hasta que se empezó a estudiar que el catalanismo en el año 2000 no se conocía de manera sistemática y reafirma la cultura desde una perspectiva completamente nueva como legitimadora y como base de reproducción de la identidad nacional, en este caso catalana, y sobre todo del catalanismo en América para que quede claro un grupo de la colectividad catalana asentada del otro lado del Atlántico. El nacionalismo catalán viaja en los barcos, llega con los inmigrantes. Yo digo inmigrantes porque yo hice mi carrera de historia en Argentina y estoy muy acostumbrada a pensar en la inmigración. Pero bueno, llega a América con los inmigrantes una de las características del catalanismo es que puede ser de todo tipo, puede ser de inmigrantes que van a hacer la América, puede ser de exiliados que se exilian a finales de siglo, a comienzos del siglo XX durante la dictadura de Primo de Rivera durante el exilio republicano y van a llevar consigo los parámetros del catalanismo cultural primero que se desarrolla durante todo el siglo XIX desde 1830 más o menos y del catalanismo político que nace a finales de siglo y cuaja en la primera década del siglo XX. Y traen algo que se ha hablado mucho hoy en las sesiones previas traen esa perspectiva de estar de espaldas a España y de frente a un montón de otras culturas europeas que a mí me llamó la atención también porque es la misma perspectiva que toman los argentinos respecto de la cultura americana y respecto de la cultura europea. Si uno mira las estatuas o los monumentos que hay en Buenos Aires todos los que tienen personas miran hacia el río porque miran hacia fuera de la ciudad todos los próceres y todos los prohombres que merecen una estatua o que han merecido un monumento miran hacia el río y al mirar hacia el río miran hacia el Atlántico y al mirar hacia el Atlántico miran hacia Europa. Eso me lo hizo ver un profesor de Historia del Arte en la carrera de periodismo que hice yo hace muchísimos años. Y es totalmente cierto. Entonces el catalanismo baja junto con la gente en los barcos y encuentra una colectividad catalana en este caso asentada en actividades culturales. Los catalanistas de América y específicamente los de la Argentina no son los que se estrenan en actividades culturales. Sino que hay, por ejemplo, una gran aportación de empresarios comerciantes e intelectuales catalanes, no necesariamente catalanistas y no necesariamente separatistas como se los llamaba en ese momento, en la industria del libro. Entre ellos Veils, que es uno de los empresarios más cercanos a Campó y que a partir del proyecto hispanoamericanista catalán va a llevar toda una propuesta de imbricación de la cultura catalana con América con el fin de, en este caso, acercar y hermanar más a España con sus ex-colonias. El trabajo de la gente cercana a Campó con la Fundación de la Casa de América y un montón de instituciones más durante los primeros 10, 20, hasta el año 38 que deja de funcionar casi en su totalidad la Casa de América que sigue funcionando hoy será un proyecto catalanista no independentista que intentará llevar a América los ideales del hispanoamericanismo con la particularidad de que ese hispanoamericanismo tendrá como base más importante poner de manifiesto la esperanza de la sociedad catalana en el conjunto de naciones ibéricas. Tenemos y ya llegamos a nuestro punto este más importante a los al grupo de catalanistas. La primera mención que yo encuentro de la denominación catalanes de América es de un intelectual, un abogado, Antoni de Paula Aleu que se emigró a Buenos Aires durante el último tercio del siglo XIX recién recibido de abogado, desarrolló toda su vida en Argentina fue el almamáter, uno de las personalidades más importantes catalanistas a pesar de que él no era separatista y con mucho predicamento aún dentro del sector separatista fue fundador de la Cruz Roja Argentina, uno de los fundadores de la Cruz Roja Argentina y fue el que en sus escritos habla de los catalanes de América como aquellos que trabajan por difundir la personalidad catalana a través, en este caso, de la cultura. Una de las actividades más importantes de Antoni de Paula Aleu es la actividad periodística con la revista La Ureneta que se inserta en un contexto tremendamente floreciente del periodismo catalán en América tanto en castellano o en catalán o bilingüe. ¿Por qué? Porque el periodismo para el catalanismo es una de las vías de difusión más importantes. Y eso lo encontramos en América, no solamente en Argentina, en Cuba, sobre todo que tiene una colectividad catalana y catalanista súper importante. La encontramos en Chile, la encontramos en Uruguay y la Ureneta será la primera publicación íntegramente en catalán de América y será uno de los antecedentes más importantes del periodismo catalanista de Buenos Aires que hasta el final de la Guerra Civil será uno de los polos más activos junto con el de Uruguay con el que se disputó durante muchísimo tiempo en el periodo entre guerras. Por ejemplo, la hegemonía o la primacía de su corriente. Los catalanes de América de Buenos Aires comienzan a hacer importantes con la fundación de esta revista, la revista Rasurgemen, que fundará Hipólit Nadal Himayol, miembro del casal català de Buenos Aires, Centra de Cultura, y serán importantes para nosotros historiadores porque nos permiten analizar la heterogeneidad de la identidad catalana y la manera en que una identidad se construye con parámetros heredados de la Tierra de Nacimiento y se reproduce, se guarda, se expande en la Tierra de Jacogida. Una de las cosas más importantes que yo encontré, que me interesó muchísimo durante muchísimo tiempo y que no está acabado ni mucho menos, es la importancia de la idea de frontera que se separa completamente de la cuestión geográfica. Ellos dirán dónde hay un catalán, está Cataluña. Y por lo tanto, si yo vivo en Buenos Aires y vivo en Santiago de Chile o si vivo en Montevideo, en Uruguay, yo soy Cataluña. Y Cataluña está aquí. Lo que nosotros tendríamos que ver, entonces, es como si fuera una manta elástica que se estira y conforma un territorio catalán completamente imaginario, pero legítimo, conformado en base a que, en donde sea que haya un catalanista, ahí estará Cataluña. ¿Quién es el catalanista el que trabaja por Cataluña? Escriven, teóricamente, el catalanismo. Rasulgimen es la prueba de ello. O sea, tienen un anclaje teórico muy clásico, pero catalanista de todas las corrientes políticas de la década del 70, del 80, de principio del siglo, y todo el catalanismo que explota ideològicamente después, durante la Gran Guerra y después, trabajarán específicamente para mantener espacios con la política española a través de la política catalana, tratarán de influir y de promover cambios en la política penisular para lograr la independencia de Cataluña. Establecen la identidad cultural como base legitimadora de su militancia y la gran diferencia que se encuentra con cualquier otro tipo de asociacionismo español es la promoción y la realización de acción política durante todo el siglo XX. Y aún hoy, que quedan cuatro personas contadas con los dedos de la mano, del tronco este, pero dentro de sus posibilidades promueven la acción política. Esto no es una elucuración ni es una suposición, está comprobado. Lo que hablaba también el profesor Casasas gracias a Dios que se escribían, porque está escrito. Hoy sería mucho más complicado, había que buscar los WhatsApp. Entonces, los catalanes de América en el caso de Buenos Aires y aquí ya voy a empezar por una cuestión de tiempo a centrarme en un par de casos, específicamente los de la revista Rasurgemen, muy vinculados con el casal català, fundado en 1908, tendrán como figura ceñera Amacia y la revista que se convertirá en la vocera del grupo durante desde el año 16 hasta su cierre en el año 72, mensual íntegramente en catalán y buscará divulgar la vinculación ideológica entre cultura y acción política, van a reflexionar sobre la cuestión catalana en el contexto de todos los problemas que surgen durante la primera mitad, por lo menos del siglo XX hasta el afianzamiento del franquismo iba a unir las bases teóricas del catalanismo radical con el campo intelectual europeo, algo que relaciona también la acción de estos catalanes con los catalanes no usentistas de los que hablaba hoy también Casasas en el sentido de que van a mirar hacia afuera, van a rechazar sus raíces hispánicas, van a buscar sus bases fuera y van a buscarlas en el campo intelectual europeo, no fascista, también. El catalanismo americano así descrito va a sufrir una evolución desde lo que podríamos llamar el mutualismo habitual, una asociación en la que se brinda ayuda, en la que se brinda cuidados médicos, en la que se brinda un espacio en el que pensar a una tierra que está lejana, en donde se baila, en donde se juega, para pasar como el Montepio de Montserrat, que se funda a mediados, creo que 60, no me acuerdo, 50, que reivindica también la cultura catalana, pero no puede llamarse catalanista, en el sentido estricto, cultural o político del término. La reafirmación cultural como el Centra Catalá, que se funda en 1889, creo, en donde se reafirmará una identidad en el contexto como una región, como lo llaman así, los estatutos de España, y el Casal Catalá, que es el que intentará comenzar, conjugar la acción cultural, que será la más importante, con la acción social, que existirá también, y también intentará comenzar una actividad política, no específicamente dentro del Casal, por cuestiones políticas con la Argentina, que no viene al caso de explicar ahora, para no irnos de tema, pero sí que intentará hacer algo desde el propio seno del Casal, o en otras actividades que ya veremos inmediatamente. Este podría ser un mapa breve de las distintas asociaciones catalanistas, que más allá de su acción social y cultural, intentaron, muchas con éxito, llevar a cabo acción política desde Buenos Aires. Tenemos el Centra Catalá, que sabemos que no, pero el resto, casi todos, el Comité, el Casal Catalá de Mar del Plata, el Grup Nacionalista Radical de Cuba, el de Montevideo, el de Rosario, que es otra ciudad de la Argentina, el Casal Catalá de Vaya Blanca también, el de Chile, el de México, todos harán mutualismo, harán reafirmación cultural, eso será fundamental, la sociedad de beneficencia natural que se considera una de las primeras de la Habana, que tampoco no será catalanista en sentido estricto, pero que sí utilizará la lengua catalana como lengua vehicular. Y otra cuestión importante respecto del activismo político, que no solamente harán acción política en sus ciudades, sino que intentarán lograr una acción política mancomunada a nivel latinoamericano, a nivel americano. Y tenemos aquí a la izquierda, solito, el Llibertad Comité Catalá, que es la primera, se está viendo ahora, si no hay otra que fue creada en el mismo mes del año 22 en Cuba, pero hasta hace dos años era la primera asociación catalana creada con expresos fines políticos en América. Este Comité Llibertad, nombre obvio, tenía como presidente y como uno de sus fundadores más importantes a Peraceras, un miembro conspicuo del Casal Catalá que fundó la biblioteca del Casal, y será el brazo político del Casal para intentar no levantar demasiada polvareda respecto del gobierno argentino, que siempre estaban muy buenas relaciones con el gobierno español. Entonces, Casal Catalá y Comité Llibertad irán juntos, tendrán una andadura juntas, compartirán socios, compartirán directivos, y serán lo mismo separados. También tenemos que este catalánismo tiene espacios de asociación no tan formal, espacios informales como el del soviet, este catalán que no tenía que ver con el comunismo específicamente, sino con salir a discutir como una tertulia, eran un soviet. De esto se ocupa específicamente Josefina Irursun en Buenos Aires, es una de las que ha intentado estudiar el catalánismo y que desde fuera de las asociaciones también intentaban difundir las ideas de la catalanidad en este caso en Buenos Aires. Eran conocidos la revista Atlántida, de la que está sacada esta fotografía, es una revista de circulación porteña, escrita en castellano. Y esta es la sección de sociales. Los porteños leíamos esto, o leían. Yo todavía no había nacido. Tengo una edad, como dices tú, pero no tanta. Por lo tanto, podemos decir y decimos que el catalánismo americano intenta paulatinamente desde comienzos de la década del 10 a conformar una organización institucional de su acción política van a comenzar con tareas de poca importancia, de poco peso político, pero de mucha injundía ideológica, como es, por ejemplo, y lo vemos ahí en la fotografía que está a la izquierda, la donación a la mancomunitat de una bandera que está subvencionada por todos los catalanes de América. Es una de las primeras cosas que se hace a nivel van comunado, se junta el dinero, se recapta en el casal catalán, se arma la bandera, hay un artículo mío que cuenta cómo se diseña la bandera, quién la diseña, en base a qué, y cuando está lista se presenta en el año 21 o 22 a la Generalitat. Perdón, sí, a la Generalitat en una ceremonia durante la fiesta de Sant Jordi que recoge todo el periodismo barcelonés. A partir de ahí van a intentar cada vez, o sea, una vez que comprueban que pueden trabajar juntos, que funcionen, con una cosa entre comillas de poca importancia en el sentido de que si salía mal no pasaba nada, intentarán dar el paso hacia la acción política específica. En este sentido comenzará a tallar el Comité de Libertad que se pondrá en contacto con sus homónimos, con los casales, y sobre todo una asociación, que no sé si la tengo aquí, bueno, no tengo... se pondrá a trabajar a partir de la asociación sudamericana de catalanistas, que será una asociación supracatalanista, que no durará mucho, durará unos tres años por disidencias internas, pero que intentará centralizar acción política a nivel americano. Andando el tiempo ya estamos aquí en comienzos de la década del 20, de lo que se llaman los años de oro del catalanismo, y gracias a la gran correspondencia, lo que podemos ver es que esta acción mancomunada estaba perfectamente pensada, perfectamente cuidada, perfectamente desarrollada y se mantenía en total contacto con Macía, con quien el catalanismo porteño está muy en contacto desde el año 24 del Comité Libertad le escribe diciéndole que cuenten con ellos para lo que necesiten, porque el proyecto político de Macía es el que consideran el más viable para lograr la independencia catalana, y la correspondencia que mantiene Macía, no solo con el catalanismo de Buenos Aires, sino con el de Cuba, con el de México, permite reconstruir que entidades formaban parte de este catalanismo político, que hacían que tipo de trabajo, que tipo de recapta de dineros, y permite, también a través de una carta de Macía, comprobar que el propio Macía los consideraba fundamentales para la organización de un movimiento separatista, mientras que estat catalán no pudiera tener sedes en todos estos países, porque él consideraba que eran lo mejor que podían utilizar, que estaban listos para trabajar, porque tenían una experiencia de acción y de trabajo, no solamente político, pero sí cultural también, que les daba elasticidad y una facilidad para emprender cosas con mucha seguridad. La acción política efectiva de los catalanes de América empieza con el fallido intento de Prats de Amulió. Desde Buenos Aires, desde toda América, se colaborará con el... en Prestige, Paul Claris, se subvencionará todo el proyecto económico, perdón, el proyecto político de Macía, se enviarán dineros desde todos los centros catalanistas para colaborar con el proyecto de Macía. Eso también está comprobado, como se puede ver. Estos son los archivos del Comité de Libertad que cuando yo hice la Tesis estaban en Buenos Aires y ahora están en el Archivo Nacional de Cataluña, están siendo catalogados, y en la correspondencia de los catalanes de América que yo revisé, la consagración y la comprobación de la efectividad se va a dar cuando Macía fracasa en su intento de entrar en Cataluña, se produce el juicio y tiene que irse, y los que contactan con Macía para decirle, venga aquí, venga de este modo, venga en este barco, nosotros le pagamos el viaje, usted tiene que decir que es un vendedor de mercancías agropecuarias, tiene que hablar de determinada manera, son los catalanes de América del Comité de Libertad. Le pagan el viaje, lo traen a Buenos Aires, hacen una estructura que le permita entrar a Buenos Aires, en este momento el gobierno argentino está en muy buenas explicaciones con el gobierno español de la dictadura de Primo de Rivera, y Macía y Ventura Gasol, que llegan los dos juntos, tendrán serios problemas para tener su residencia legal en Argentina, porque él viene como patria, viene sin documentación, viene con un delito de les zapatria, y eso en Argentina era un problema muy grande por todos los inmigrantes anarquistas y comunistas que querían la revolución, entonces las clases patricias del país estaban muy asustados, de que la fiebre roja llegara a Buenos Aires, y entonces se intenta deportarlo un par de veces, Macía entra en el fondo de una barca, a sus casi 70 años o 70 años cumplidos, no me acuerdo, un dido pasa por el río de la Plata, vuelve a entrar, está escondido en la casa de uno de los catalanes de América, el esposo de Gracia Bede Llurens, una folclorista i poeta catalana que vivía en Argentina, y Pérez Seras, el fundador del Comité de Libertad, asociado al Partido Socialista de Buenos Aires, logra contactar con Alfredo Palacios, que es el primer senador socialista de América argentino, que es el que llevará a la Corte Suprema el pedido de derecho de asilo para Macía. Toda la publicidad y toda la propaganda política que se hace en Buenos Aires, para lograr que la justicia logre la permanencia de Macía en la Argentina, está llevada adelante por el Casal Catalan, por el Comité de Libertad, y difundida a través de Rasul Jiménez y de los diarios argentinos con los cuales el Partido Socialista tenía mucho contacto y que estaban tremendamente opositores del gobierno argentino, por ejemplo, crítica con la vanguardia. Este es un telegrama de Macía poniéndose en manos de Palacios para su defensa. Ese es, digamos, el centro de la acción catalanista política. Todo esto cambia, Macía hace su gira por América, se va a Chile, su V llega a Cuba y vuelve, y es presidente de la Generalitat, hasta que muere en el año 33, va a recibir a Palacios en el año 31 con honores de Estado, le va a devolver la visita cuando Palacios va a Barcelona. Todo esto se detiene con el comienzo de la Guerra Civil, en donde el catalanismo americano, y específicamente el argentino, va a hacer un cambio radical de su militancia, va a aparcar el tema de la independencia y va a dedicar todos sus esfuerzos a apoyar al gobierno constitucional, a buscar la derrota del Bando Nacional, todavía durante la Guerra Civil, y va a decir que en estos momentos hay que hacer fuerzas con el gobierno republicano con el que es crítico, la revista Rasulgimen cree en un gobierno democrático, se significa como republicana, y a pesar de que en un momento apoya al gobierno de la Segunda República tendrá sus grandes críticas casi insalvables respecto del estatut de Nuria, por ejemplo, pero dirá en este momento no podemos seguir con nuestra militancia, pero independentistas, porque lo que nos ofrecen desde el franquismo no tendrá una salida, y entonces por ahora tenemos que echar a Franco y luego volver a nuestros fueros. Durante la Guerra Civil, entonces defenderá la legitimidad de un gobierno democrático como mejor salida para poder discutir, estas cuestiones organizará con sus capacidades ya probadas un socorro humanitario paralelo al que llevaba España, eso se hace también en Chile, se hace también en Uruguay, y se canaliza a través del Comité de Libertad y de otras entidades, y difundirá la ayuda económica que se da a la Generalitat entre sus lectores, para que se sepa dónde va ese dinero que los catalanes están donando para las víctimas civiles catalanas de la Guerra Civil. Una vez caído Franco, inmediatamente cuando uno lee la revista, ya en marzo del 39, los catalanes de América vuelven con su prédica independentista, pero tendrán que cambiar completamente su forma de actuar, utilizarán la difusión cultural mucho más fuerte a través de editoriales en las que actuarán editores y escritores ya del exilio republicano, o que se consideran del exilio republicano, y comenzarán a actuar de manera más conjunta con otras grupos que comenzarán a surgir después del exilio republicano como el de Pomblau en México. La estrella de los catalanes de América de Buenos Aires comenzará a perder brillo porque el núcleo de México y el núcleo de los Estados Unidos con la cantidad de intelectuales de mucho fuste comienzan a trabajar, sobre todo entre 1939 y 1955, de una manera mucho más fuerte. Y entonces, la zurgimen no sin tristeza, porque si uno lee las cartas a Nadal, que es el director de la revista, no le gusta o no está conforme con perder la capacidad de organizar estas cosas, pero reconoce que lo importante es la unidad y reconoce que hay que actuar todos juntos y reconoce además el predicamento de estos nuevos núcleos que nacen al calor del franquismo en América. Básicamente, es eso, no me quiero extender más. La conclusión, el catalanismo es una corriente de pensamiento, una corriente política que nace en Cataluña, que nace al calor de la coyuntura española de finales del siglo XIX, pero que no se agota en el territorio catalán, en el territorio continental de Cataluña. Tiene sus ramificaciones como buena hija del siglo XX, viaja y se traslada y se conecta y para entender, creo yo, la historia catalana, la historia cultural de Iberoamérica, la historia catalán, la historia de los países ibéricos, es necesario ver la heterogeneidad, la complejidad de una forma de pensar, de una cosmovisión que tiene ya un sitio. Muchísimas gracias. Bé, doncs ara deixarem pas la segona ponència d'aquesta taula, que no ens movem de continent, però sí que ens movem de territori, ens movem de cronologia, entrem en aquí en temps més recents i en un territori que té alguns paralelismes, aquesta idea del territori amb unes reivindicacions nacionals i també supestatal, i a aquestes particularitats, l'Èric Viladric ens parlarà sobre aquesta taula. Perfecte, Mauricio, moltes gràcies per aquesta invitació. És un plaer ser aquí, he fet el sal atlàntic, ben bé per ser aquí amb vosaltres. I aprofito, doncs, també, com ha fet el Fabris fa un moment, fa 15 anys que visc el que ve, que vaig anar per estudiar, fa 12 que soc el responsable dels estudis catalans a l'universitat de Montreal i el que us vinc a presentar aquí avui és precisament el fruit d'aquests anys d'experiència i, sobretot, a partir d'un projecte que us en parlaré una mica més tard, entre el record i l'oblit, memòria de la Guerra Civil i l'exili català al Quebec, van poder arribar a fer una mica el perfil d'aquesta catalanitat, no només es tracta d'anar a ensenyar la llengua i cultura, sinó també analitzar el patrimoni que va que és d'origen català, que hi és, que existeix i que m'ha aconseguit començar, tranquil·lament, però començar ja a treure-li una mica de suc i avui us presentarem unes primeres prèvies del que hem aconseguit fer durant aquests anys. Per tant, senzillament, situar-vos al Quebec coneixeu perfectament, que és a l'est del Canadà, a Norte Amèrica, hi ha tres casals catalans actualment, que la Marina coneix perfectament, som el casal català del Quebec, tenim el casal dels pisos catalans de Toronto i van cobert més a l'oest i per dir-vos que a nivell territorial, les distàncies, però també la realitat diferent entre el Canadà francòfon, que és el Quebec i el Canadà anglòfon fan que la col·laboració o el contacte que podem tenir amb aquests casals hagi estat anecdòtic, en el sentit de trobades nord-americanes o trobades mundiales, amb el qual ens veiem, un cop els vam enviar als castellers de Montreal per fer un taller a Toronto i l'aniversari del casal català del Quebec vam enviar a Marina Rossell actuari perquè fèiem també el seu aniversari, però a banda d'això, ens centrarem només en el Quebec, però direm també que és el Quebec on es va fundar el primer centre cultural català del Canadà i això diem sempre que és el 14 de gener de 1961, tot i que ja estructuralment ja existia abans, però va ser perquè es va inaugurar el local social amb aquesta data i després veurem la documentació, i descobrir tot d'una que hi havia una història més enrere dels anys 80, que era la d'aquests pioners dels anys 60. Per tant, aquí intentaré exposar amb aquesta mitjora limitada a aquesta cultura i exili catalans del Quebec, tres models i periódes, per dir-ho, doncs ho he separat entre un primer model que és més l'associatiu, els pioners, aquells que van començar, entre els quals hi ha alguns català no cabaquesos il·lustres, amb els quals els hem redescobert i els hem donat la pàtina de catalanitat que tenien i que s'havia probablement oblidat i que a Catalunya són pràcticament desconeguts. Un segon període, aquí entrem al Institucional, un període clau en la construcció nacional de Catalunya amb l'arribada de la democràcia i el primer Parlament, és aquí on hi ha una bilateralitat catalana que ve que es fan un context en per veure més tard que el que veig també després del primer referèndum, perdut, però tant mateix amb el Partit KBQA, no hi ha un admirallament que es fa, sobretot d'aquí cap allà, en parlarem més tard. I finalment, m'atreviixo a posar-li un títol perquè és aquesta dificultat de proximitat en el temps, que és des de 2007, aquest model híbrid en el qual tenim al mateix temps la part associativa, la part institucional i afege una part acadèmica amb l'arribada dels estudis catalans, el component 2.0, tota aquesta nova disjuntiva que el Fabriz hi ha parlat una mica abans, també intentarem abordar-ho amb aquesta dificultat, perquè jo també tinc dos barretes avui, responsable dels estudis catalans, també soc president del cas del català del Cabec, per tant, hi ha molts elements dels quals també soc partí, soc o partís de molta altra gent, per tant, crec que hauran de passar més anys per fer una anal·legia més perspectiva del que estem vivint en aquest moment, que és el boom, ja faig una mica de spoiler, un boom de l'activitat o de la presència cultural catalana amb aquesta associació que hem fet d'aquests tres components. Abans de començar a parlar als anys 60, permetem que faci només un petit incís anecdòtic, però em parlaré més tard, anar a buscar l'arquíologia de les primeres referències catalanes del Cabec. I si forsem moltíssim el tema, arribem al 1683, amb l'arribada d'un dels pioners, un membre d'exèrcit francès, i al mateix temps era un agrimensor. Em sembla que és un agrimensor. Persones especialitzades en la determinació de les superfícies agràries i particions de terrenys, autor d'algunes de les cartografies o d'imatges del Cabec com la que tenim al darrere, que és la ciutat de Cabec, Lillador Leans, per tant, aquest francès nascut al Beren, que al segle XII els seus avantpassats van arribar de Catalunya fins al Beren, i que des de llavors en un llogarret tota aquesta gent se'ls nomenava de Catalunya, perquè venien de Catalunya, l'únic que tenia de Catalunya era el Cognom, perquè ni parlava català, però veureu que més tard, veureu que té un element interessant a nivell literari, que apareixerà de més tard. I a la dreta teniu l'ergima Guaial-Gussio, que des que la Catalunya Nord va passar amb mans franceses, hi ha un regiment que es va crear pocs anys després, que serveix a l'exèrcit francès, i aquest regiment va tenir un rol molt important a la batalla de l'esplendabgam, amb la guerra de la conquesta, per la qual els britànics van guanyar la batalla i es van enaccionar a la Novel France, que vas de venir d'oncs territori britàni. També us en parlo perquè m'estàrio una picada llueva i us dic que això perquè està documentat la participació de catalans, català no parlants, que formaven part d'aquesta batalló, hi ha els noms que s'han pogut trobar dins de l'Història de l'Exèrcit del Canadà i veiem com noms nord-catalans, de gent que va literalment morir defensant Nova França. I això és una anècdota que sempre hem parlat en l'antiga delegada del quebec a Barcelona, la Michelle Bussière, que diu que l'expressió quebequesa i fer fred vindria d'aquests catalans que van tenir tant de fred defensant Nova França, és una llegenda urbana, això no va passar mai. Entrem en matèria, vinga. Esquerra, comencem per la part associativa, pioners, catalans, cavequesos, catalana, cavequesos del 1960 fins al 1980. M'agrada molt començar a parlar per fer una mica del perfil, dels tres perfils que tenim. El primer exemple és el cas de Mercedes Palomino. La sentireu abans que us en digui res. En principi no hi ha res de nou, no hi ha res de novedor, és una persona exiriada que coneix la Santa Espina, la tornarem. El que té més mèrit és que la Mercedes Palomino va néixer a Barcelona l'any 1913, però va ser l'any 17 que se'n va anar a Argentina, a viure amb la seva família, va viure a Argentina, va viure a Xile, va viure al Perú i va arribar al Canadà l'any 1948. Per tant, la catalanitat d'un personatge que reivindicava els seus origens catalans i en aquest mateix documental on parlem d'ella, ara us diré qui és, més detall, per fer-la enfadar els seus amics li dient a la llei que responia, no, jo sóc català. Per tant, la importància, amb el que veiem també en la presentació anterior, el rol dels casals també a Amèrica Latina per mantenir la catalanitat d'una família que marxa de Catalunya l'any 1917 i algú que arribi a Montreal tots aquests anys després manté aquesta catalanitat, és una cosa que hem d'investigar plegats per veure si trobem el nom de Mercedes Palomino amb l'activitat teatral. Perquè Mercedes Palomino és una persona clau en el teatre que va que és contemporani. L'any 1946 va anar a Nova York, el 47 va anar a París i en un vaixell de París cap a Montreal, s'anava a Montreal a fer un reportatge, va conèixer Ivet Brandamur. Ivet Brandamur es va anar a morar al vaixell i, com a parella, dues dones de teatre van fundar el primer teatre permanent francòfon l'any 1948 i, com a cegell, com a carta de visita, van programar l'obra de teatre, no sé si l'has dit i parla la Calumnia, que en anglès és The Children's Hour, de Lillian Hellman, que parla d'una manera incoberta, però parla de l'esbianisme. En el que vec, dels anys 40, l'any 1948, encara en parlem d'aquella època, com la Gran Horser, de duple 6, també de l'any 1950, tenia un pes molt important i un mèrit bastant gran, i la idea de crear aquest teatre també era un teatre en el qual es parlés el que va que és del carrer, abandonar l'academia francès i tot això, i donar un rol a les dones que no tenien, malauradament, fins aquell moment, papers importants. Per tant, vam dir com ho farem, crearem una companyia de teatre. Per tant, estem davant d'una senyora que va estar al capdavant d'aquest teatre des que es va fundar fins a la seva mort l'any 2006. La catalanitat, doncs, primer personatge, és algú que se'n va a América Latina i bastants catalans arriben d'Amèrica Latina també cap al que ve. L'any 1913 feia 100 anys de la seva mort, vam afegir les commemoracions de l'any espriu i Roussellopòrsel, una manera també una picada de dullet, i també reivindicar la catalanitat de Mercedes Palomino. Jaume Folk Ribes, es devingut Jacques Fol Ribes, va néixer al Vandrell l'any 1928. L'any 39 va treure els Pirineus, se'n va anar cap a França, a França va entrar en contacte amb la intel·lectualitat francesa, va ser el Berk Camus, que, en una trobada, es va apropar amb ell i em dius, escolta, parla'm en la llengua de la meva àvia. Com sabeu, l'àvia de Camus era Maunès, Pienoar de l'Algeria, i va ser d'aquesta manera que va tenir el sutrac de Dicaram. Aquesta llengua meva que porto m'ha obert també una porta d'accés i va arribar l'any 56 al que vec, Jacques Fol Ribes, architecte novelista. Dues obres seves van ser finalistes del premi Goncourt i l'intellectual que actuarà de manera molt, molt directa amb el regrupment d'endependents nacional, un dels moviments independentistes de l'any 60 que donarà fruit més endavant com un dels grups fundadors del Partit Québécois. Aquí també vam recuperar Jacques Fol Ribes de la seva última novel·la, que es diu Paco i és la novel·la més autobiogràfica en el qual parla dels anys de la República. La novel·la s'acaba just al moment del trànsit a la frontera i havia abordat amb un escrit una mica més de Satch, L'Hoy Gré-Font, l'Empelt, el trànsit del Jaume Cap el Jacques i el vam convidar a la Universitat de Montreal amb un club de lectura mensual que fem amb altres entitats europees. Vam decidir deixar davant de la novel·la catalana que normalment analitzem, per dir obrim parèntesi, anem a buscar una auto del que vec d'origen català i vam tenir la sort de comptar i vam ablegar el llibre. A la nit que ens expliquava que els 22 viatges que he fet a Catalunya sempre han estat amb vaixell perquè només el soroll dels bombardejos i dels avions fa que sigui impossible tensar-se en un avió d'una companyia aèria. Jordi Bonet No és el Jordi Bonet arquitecte de la Sagrada Família, sinó el Cusi Cabaqués de Jordi Bonet Armangol és Jordi Bonet Igodor. Forma part d'uns d'una família burgesa catalana per part de mare dels Godó que coneixeu. Últimament l'he estudiat molt perquè dilluns torno a veure el món real i dos dies després inaugurem aquesta exposició que és Jordi Bonet de Taull, el gran teatre en el qual precisament el que fem és desenterrem la catalanitat d'un dels artistes plàstics més importants del segle XX al que vec. Seremistes, col·laboradors, càrrecs, seremistes, cultors, moralistes, pintors de família burgesa catalana. La catalanitat li ve per la banda dels cosins precisament de Lluís Bonet i Garí, de Xepre de Gaudí i que el va integrar en les reunions i festes privades a la Casa Senyorial de l'Òncle Lluís en què hi havia tota la manifestació de la catalanitat en clandestinitat durant el franquisme. La particularitat de Jordi Bonet és que l'ha dat quan tenia només 7 anys d'un accident l'any 40 es va fer amb el braç dret i va tenir gangrana i li van emputar el braç dret. Tot l'obra monumental que va fer el Quebec entre l'any 1954 i 1979 el mural del Gran Teatre del Quebec que és la idea del Gran Teatre del Quebec són 1.000 metres quadrats de ciment i de ser. Tot això és l'obra català no quebec és imprescindible i del qual gràcies a un altre català del Quebec anònim com és, Joan Roigene vam saber, vam poder determinar que tota aquesta gent conegudíssims al Quebec, importantíssims per la realitat cultural del segle XX al Quebec mantenien i van tenir relació amb el primer casal català del Canadà fundat al mes de gener de l'any 1961. Joan Roigene quan el vaig poder contactar va néixer l'any 21 tenia en orant 88 anys el senyor es troba en una residència a 8 hores de Montreal i el seu principal desig abans de morir he tornat per morir a Catalunya jo havia publicat un article diari de Bois un article d'opinió XBI i dius si us plau contacte amb el senyor Biledric perquè avui tenia la informació per saber què ha de fer per tornar a Catalunya i anant-lo a veure perquè era molt complicat per la part de l'FON vam fer el viatge amb un company i vam anar a portar tota la informació sobre totes les polítiques de retorn les possibilitats vam anar a quedar impossibles per l'estat de salut però sí que en un soterrani d'una residència a llunyadíssima de Montreal això sí que va aparèixer tota la documentació d'aquella comunitat pionera formada bàsicament per nord catalans catalans que venien de Perpinyà més alguns altres, com ell que també venia de la Catalunya Nord però perquè es va exiliar a l'an 39 que van fundar aquest primer centre cultural català del Canadà entre els quals la revista San Gior que és interessant perquè la revista San Gior veiem l'únic text que hem vist escrita en català per Jacques Folribe que era novel·lista del qual us he parlat abans escriu sobre Pau Casals el Ser del Vandrell és el record que té d'aquells estius a la platja amb la tartarana baixant i sentir Pau Casals tocar la platja interessant veure com tota aquesta generació republicana és Joan Roigene que encara no m'emociono quan hi penso quan parlàvem amb el record emocionat del senyor Serra el professor Serra aquell professor de la República que a la platja perquè sortien de l'aula i anaven a estudiar història de Catalunya i anaven a estudiar matemàtiques a la platja l'havien format fins a tal punt que va ser ell que va ser... es va cuidar tota la línia editorial de la revista i que corregia el català que només era oral d'altre gent com Jacques Folribes, Mercedes Palomino o Jordi Bonet per tant aquesta idea d'aquest preceptor cultural fruit de la República que va poder exercir el seu rol en aquests inicis de la comunitat catalana del quebec i aquest és una mica les bessaroles d'aquesta primer periode i investigant per l'exposició de la qual us he parlat vaig trobar a casa dels fills de Jordi Bonet aquest article el diari de l'Après de l'abril del 1961 per tant pocs mesos després de la inauguració del local que diu 4 catalans que pinten per tant Montrose, Avil, Jordi Bonet i Jesús Carles de Vilallonga que també és un pintor que va viure al Caball entre el Caball i Catalunya que diu en aquest article les centres culturelles catalanes del Canadà fundades d'anà i d'anà grups les membres de 200 famílies establis al Canadà d'aquests anècdotes per tant aquí tenim una dada estadística veiem el resoy, una exposició comuna però que és molt interessant veure qui és no volem nos integrer a vostre vi vos aporte un peu de la nostra cultura molts anys abans de parlar d'interculturalitat i de tot ets a ets a ets a ets a ets a ets ja veiem des dels origens jo crec que també és un element que he caracteritzat les comunitats catalanes de l'exterior aquesta idea de cristalitzar de forma part i allunyar-se d'aquesta idea de la colonia espanyola us invita a la celebració del 12 d'octubre perquè realment veiem que si som menys numerosos però mateix temps des del minut 0 i aquesta idea de portar el millor i el bon millor de cadascun d'ells més tard, de fet ara mateix aquesta gent arriben en un context de transformació de metamorfosi també de la pròpia identitat de la gent que vivia a la província del Quebec que passen de ser Canadiens-Françers a Quebecua perquè arribaran alguns els anys 50 però ràpidament entrem als anys 60 i hi ha una transformació que es fa social, molt important i bàsicament s'anomenen el tema de la revolució tranquil·la des de nacionalitzar l'industria hidroelèctrica i nacionalitzar també recursos i també una revolució social que fa una particularitat estranya que per primer cop la majoria social del 80% de la població que són francòfons s'empoderen i agafen el control real del país que estava sota el domini de l'anglòfona i en tot aquest procés de construcció nacional tot aquest procés de transformació parlarem aquí de l'exposició universal del 67 els anys 70, els Jocs Olímpics molta gent, però sobretot aquests tres intelectuals i d'altres tenen un rol cap dalt com deia abans en punt de vista polític des de punt de vista teatral assumir la llengua que es parla al carrer assumir el joal com la llengua bàlida per fer teatre i no haver d'anar a buscar la llengua lingüística amb el francès que es parla a França serà molt important i és gràcies a algú amb la sensibilitat i la mà d'aferro d'administrativa de Mercè des Palomí que és capaç de poder tirar endavant aquesta empresa la segona via que és la institucional serà la més breu de la qual us parlaré perquè tant mateix tenim un article fantàstic de la Michel Bussière com us deia abans l'antiga delegada del quebec a Barcelona que vam publicar en una reunió nacional és la revista més antiga d'Amèrica del Nord el primer número que vam dedicar amb una temàtica no-cabaquesa va ser aquest Catalunya de Resilients d'un Nació i en aquest article de la Michel Bussière el més llarg de la revista perquè ningú es va atreviar de demanar-li de retallar res el que fos per ser qui era però ja està bé que sigui així tenim realment tot el detall d'aquestes relacions bilaterals i doncs amb aquesta arribada de les institucions a Catalunya de la Generalitat des de l'any 1980 els governs de Convergència els 23 anys de domini de Convergència per una banda i els governs del Partit quebecoà en els quals entre moltes altres coses s'arriba a crear el comitè amics de Catalunya a quebec hi ha tot l'emmirallament cabaques pel que fa les polítiques lingüístiques s'havia aprovat poc temps abans del quebec l'any 77, la Loissin, de la llengua francesa tot un emmirallament una anàlisi de la realitat cabaquesa per intentar aplicar la mesura del possible perquè evidentment no és el mateix la llei de normatització lingüística de l'any 83 que la cabaquesa per ambició i per competències però és aquí on veiem que hi ha un gran protagonisme institucional per part dels presidents i dels consellers que faran viatges a banda i banda de l'Atlàntic aquí la comunitat catalana queda en un segon terme que és tot més somord i el casal Montener, el casal de Montreal el casal català al quebec que pren diferents maneres però també, com deia abans amb el tema de França no hi ha massa relleu no hi ha gaire gent que vingui en aquests anys i també haurem d'esperar el nou boom de la crisi econòmica de l'any 2008 per arribar a una nova... una nova arribada de catalans que arriben al quebec i sobretot és que des de l'any 2007 universitat castellers i el casal tradicional fem pinya per fer avançar la projecció de la llengua i la cultura catalanes al quebec que hi havia una imatge de l'estadi de Montreal amb la visita que vam fer els castellers de Vila de Gràcia que són els padrins dels castellers de Montreal i tot això, com us deia, s'explica a partir d'aquest 2007 que té lloc la creació dels cursos i els programes en estudis catalans a l'Universitat de Montreal i altres de col·laboració a Catalunya-Quebec la possibilitat de fer estades de cavequesos a Catalunya el cas d'una estudiant a Medicina que va fer el Mira a Catalunya el seu company, la companya es deixa enredar per anar als castellers de Vila de Gràcia ell que tenia vertigent l'ostrofòbia supera tots els traumes iniciàtics i decideix quan torna al quebec que de tot és tot es vol fundar una colla castellera amb aquesta colla i la resta de les persones que tenen els estudis catalans ens adonem de la importància de reflutar o de repatriar un casal català del quebec que es trobava els seus mínims mínims mínims a la ciutat de quebec a tres hores de Montreal que és refundat, que el repatriem a Montreal ens adonem que hi ha totes les línies d'ajudes que els has de fer és exteriors pos a disposició de les comunitats catalanes de l'exterior i és aquí on veiem l'estudia del català no agafen un avió i arriba a Barcelona com podem potenciar els espais de catalanitat en Montreal fantàstic, hi ha una colla castellera els castellers, alguns comencen a fer castells i diuen que volem parlar el català que es parla aquí, anem a la universitat els públics tradicionals del casal potser una mica envellit tot d'una, els actes que s'organitzen la Diada, la Castanyada Sant Jordi es demanen el lloc on els castellers poden fer la seva presentació pública es preparen tot l'any i fa la presentació aquests tres moments clau, per tant caram com s'ha rejuvenit tot d'una les activitats on abans només ens trobàvem la vella Guàrdia del Casal els alumnes van a fer castells els alumnes fan presentacions també al Mar del Casal i tota aquesta alimentació ens porta en aquest model que espero que ningú se m'espanti intentaré resumir-ho molt ràpid amb els 8-10 minuts que em queden el model actual al Quebec per tant, tenim a nivell institucional l'Institut Ramoll Llull que és darrere la creació dels estudis catalans l'any 2007 però també a Norte Amèrica tenim la delegada a Nova York no és físicament al Quebec però també té el rang de competència tots els projectes que des de l'any 2003 l'Institut Ramoll Llull coordina a través del món, àrees de literatura, pensament i creació i tot el que és l'àrea de llengua a universitats catalans a la Universitat de Montreal per tant, tenim aquest primer binomi d'Institut Ramoll Llull, Universitat de Montreal a través d'exteriors tenim ja l'oficina d'acció a Montreal des de l'any 99, fa 20 anys de l'oficina d'acció la delegació dels Estats Units Canadà per a la Norte Amèrica inclou també Mèxic o no, ja no però havia clos d'acord, és veritat és veritat, d'acord el que us han tancat i des de l'àrea de comunitats catalanes de l'exterior com us comentava, és tot l'ajut que es dona el casal català al que ve que per entendre'ns millor dividiré el concepte al l'ésserc de la qüició real catalans que ve, que al cercle el dividim amb 3 branques ens hem d'adonar que tenim la branca casal la coordinació de les festes tradicionals diada castanyada a Sant Jordi servell de collir de la nova imigració catalana fluït cada vegada menys els anys 2008-2013 activitats específics per la mainada gent gran un comitè específic dels castellers de Món Real per tant, són gent que l'objectiu principal és fer castells i aquí veurem que la quantitat de catalanòfils de gent que no té un origen català és més elevada, però amb la mateixa aquesta gent assisteix perquè fa la presentació a una diada a un Sant Jordi, desconeixen la cultura i al final, caram, jo mateix m'interesso. I per acompanyar també l'enllaç que fem a l'Universitat de Món Real l'idea també de donar una visibilitat a la literatura a la música al teatre i al cinema amb moltes activitats que ja teníem la idea de coordinar des de l'universitat, ens adonem que ja comença a veure prou gent que des de... o ex alumnes o gent del casal que també té aquestes inquietuds intelectuals i que, amb el comitè Món Real puncat és el comitè de promoció de les arts escècniques, el cinema, la música, la literatura així com tota altra forma artística creada per catalans o catalanòfils i tot això ho fem dins del circuit cultural de la ciutat del Món Real. Festival Internacional de la Literatura portem un autor garantit cada any ens assegurem. Ho fem durant uns 10 anys i en l'Institut Ramollull s'adone a caram. Hi ha un interès, en 2018 fem un focus especialitzat que va canviar Lluís Llach, Xavier Bosch, etc. Però tot aquest treball de base ja l'han fet abans. Nosaltres amb aquesta combinació entre casal català i Universitat de Món Real. Obre un parèntesi ràpid per... no renyar, tampoc és això, però és molt abans que arribessis a la marina, però en aquests primers anys de proves, assatges, errors ens hem adonat també una mica la cultura de treballar per estancament i si alguna cosa feia massa tuf acadèmic subvencions de la Generalitat no em volien saber res i si alguna cosa de l'Institut Ramoll Llull feia tuf a massa catalanets que es troben de comunitats catalanes no em volien saber res. Per això vam trobar finalment la manera de trobar un paràigua i una xopluc amb la maïateca d'estudis catalans participada pel casal i per l'universitat que trobava la manera de fer un vaipàs que on no arribava una, arribava l'altra i finalment s'ha pogut demostrar llarg d'aquests anys que ha estat beneficiós per tothom. El win-win-win que sentiu parlant en aquest cas doncs per els tres elements. I és una mica aquest el marc que teniu que us dic que m'ha aconseguit establir també en forma d'estatuts del casal des del 2016, establir-lo de manera de donar-nos que si la gent col·labores perquè realment hi ha un interès cultural, òbviament, un pot ser més casteller, tradicional o realment de promoció cultural i és la manera que hem trobat i després hi ha periodes de preguntes i ja podem desenvolupar si no quedarà prou clar. I m'agradaria acabar amb un exemple molt concret de projecte i d'activitat que el que fa és una mica com aglutinar els diferents basants que us acabo de mencionar. La Frenzín Nadal va arribar al que vec als anys 50, la seva família havia travessat els Pirineus l'an 39, a la Frenzín a casa ningú li va parlar, no podien, els seus pares no li podien explicar, no podien parlar del que havia passat durant la Guerra Civil. Per tant, va néixer nacionalitzada francesa, va decidir arribar al que vec i l'any 2006 es va saventar que s'estaven preparant uns cursos de català a la Universitat de Montreal i recordaré sempre una Frenzín Nadal que va començar a sexejar. C'est-vous qui allà donar de cor de català? Je vais à prendre mon català? Sí senyora, però estem preparant, no pateix l'any que ve segurament, segurament. I la idea de com arribar dels estudis catalans pot empoderar o redonar tot el vigor i la coherència algú que havia parlat català, que la va recuperar, que el seu curs d'introducció a la cultura catalana va fer un treball a partir de les notes menoscrides de la germana gran que havia travessat ella a l'exili, que va entendre molt millor que havien viscut els seus pares. Aquesta implicació personal s'hagués pogut acabar aquí, però el que va fer la Frenzín va ser agafar una gravadora, la vam acompanyar i vam tocar aplicar la porta de tots els altres catalans de la seva generació real, que tenien històries extraordinàries per explicar però que mai ningú s'havia tensat per preguntar-los, i els vam poder dir, mireu, la Frenzín ha fet els deures. Per la Frenzín ha sigut difícil. Alguns van plorar, alguns van dir que no, al final van dir que sí, i finalment van poder publicar entre el record i l'oblit, que van publicar expressament a Catalunya i en català per poder fer una gira de presentació de llibre i tornar a Argelès, on van ser els pares de la Frenzín, anar-nos també a Barcelona, vam també a Puigcerdà, un altre dels punts de pas, i la commemoració que vam fer d'aquesta memòria històrica l'any 2009, quan feia 70 anys, també implica l'ajut de secretaria de Fers Exteriors per la publicació del llibre, però també la participació importantíssima d'Andrius Davies, de la Generalitat a Nova York a les Hores, que va venir expressament i va poder humanitzar, entre altres, entre els diferents testimonis del senyor Penalba, que mai ningú a la seva família havia sabut que havia format part de la Lleva del Viberó, va ser un camp de refugiats a França, però sobretot també va ser un camp de concentracionasi. El senyor Penalba va veure el llibre publicat amb la llei de la memòria històrica, va tenir el seu passaport espanyol i tres mesos després d'aquesta fotografia, el senyor Penalba va morir. Per tant, tota aquesta dignificació s'ha fet gràcies a aquest combinat, i sobretot també la part final, les castellers de Montréal, la picada d'ullet sempre és molt important, aquest element intercultural amb la societat cavequesa, recordar també que el que passa ara, que Europa i el món mire cap una altra banda a Catalunya fa 80 anys, aquell cas a 70, però ara fa 80 anys d'una guerra civil, amb la política de no intervenció que ningú li importava que passava a Espanya d'una guerra civil, a la batalló amb maquins i pepino, més de 1.500 voluntaris brigadistes, cavequesos i canadencs, la meitat dels quals van morir la batalla de l'Ebreu, van donar tot per salvar la República, i els castellers de Montréal, aquella època, només feien un pilar de tres, van arribar un pilar a memòria del batalló amb maquins i pepino. Aquesta és la idea, com tots els elements, en aquesta activitat paradigmàtica, i acabo amb l'últim minut que em queda, doncs el reflex, el veiem això, de 211 membres del casal, 50% dones, catalans són el 54%, catalanòfils, 56%, per tant, això té molt de mèrit, entre els castellers de Montréal, els catalans només són un 43%, aquí tenim una gran presència, doncs, de catalanòfils, i a la Junta, el Consell d'Administració del Casal Català al Cabec, els catalanòfils representen el 50%, 57% dels membres que tenen un rol actiu dins la Junta. Menys de 35 anys són 35%, això també, quan comparem dades amb altres casals, també és important però qui s'explica també pels castells, i la manera també de dones també 57%, i, en tot plegat, el que us deia abans, en conclusió, una activitat com pot ser Sant Jordi, ho inclouem dins de la Jornée Mondial Jullivre de Douar de Terre, a la qual aconseguim que les biblioteques donin tota aquesta visibilitat, fem un club de lectura europeu just abans per posar en valor l'origen català de la festa del Dia Mundial del Llibre, la més on descrivint, on els castellers han de fer un castell, aquell dia plou no passa res, els castellers venen igualment rosa llibre, i veieu tota aquesta jovenalla aquí, no tinc les dades perquè no veig el mateix que vosaltres, no tinc la dada, però dels 16 que hi ha aquí, en tenim 10 que són cavequesos, i dels quals n'hi ha 6 que parlen català, són katalonskis, 5 dels 6 van aprendre el català a la Universitat de Montreal. Abans us he parlat de GDON de Catalunya, no tenia cap més catalanitat GDON de Catalunya que el Cognom, GDON de Catalunya, en un dels llibres de Jacques Folribes, el que va ser finalista al Premi Goncourt, el fa pareixer com a personatge literari, i el personatge literari de GDON de Catalunya reivindica la seva catalanitat des de Guifre el Pilos fins l'arribada al que vec. Aquest element ens va permetre crear el catàleg oficial en línia dels estudis catalans i tot el catàleg de la documentació de llibres en català i també de tota la documentació gràfica dels orígens de la catalanitat al que vec en aquest catàleg des de GDON de Catalunya. I la menció del régime, Ruaial Gussio, era l'enllaç per fer l'altra, us he dit ara, que és el Batalló MacKenzie Pepinó. Ja ho tenim. Conclusió, 3 períodes diferenciats, els protagonistes d'aquests períodes, potser és aquest l'emfasi que faré per acabar, principalmente catalans i migrats al que vec, gent amb residència permanent en aquest primer període del 60-80. El segon període, molta visibilitat i molta protagonisme pels polítics i funcionaris catalans i cabaquesos, món associatiu, catalans, residents, permanents i alguns, catalanòfils, i ara, el que ens caracteritza més, són aquests catalans, residents permanents i temporals, pels que van marxar per la crisi d'un intercanvi professional o acadèmic, mai de la vida s'haurien acostat al cas del català del que vec, perquè per un any que vaig al que vec, no m'acostaré als catalans, però tot d'una s'adonen que n'han de fer castells, on és un cavaqueso, el cap de colla, i n'hi ha una àmplia majoria de cavaquesos, la millor manera de terrorar i de conèixer cavaquesos i interrar-se la vida de cavaquesa és fer castells, un dijous al nit, al costat de la Universitat de Montreal. És un reflex d'aquests prop de 1.000 inscrits als cursos de llengua, cultura, literatura i traducció, i aquest relleu generacional, que això és importantíssim, i això acabo, que hi ha un relleu generacional i aquest relleu també és cavaqueso pel que fa als nous agents actius de la cultura catalana al que vec, perquè si el Festival Internacional de la Literatura de Montreal hi va haver tot aquest focus català, el 2018, i l'Institut Ramollull es va encarregar de fer venir els autors i nosaltres van poder fer una sessió amb Lluís Llac amb els alumnes del minor d'estudis catalans. El que és molt interessant és que l'espectacle al voltant de Mercè Rodoreda no va ser ningú des de Barcelona, no va ser un servidor, no va ser cap català que viu al que vec, va ser un dels alumnes amb un mèjor de literatura comparada i un minor d'estudis catalans que es va encarregar de fer un espectacle amb actors del que vec amb una posada en escena de tres textos de Mercè Rodoreda i aquí ens assegurem el futur de la catalanitat del que vec. Moltes gràcies. Moltíssimes gràcies a tots dos. Vajen estat unes aportacions també interessantíssimes. A mi m'han portat un dels motius pels quals jo estava interessada a organitzar aquesta jornada és perquè segurament per derivació professional jo soc historiadora em semblava ara que tu comentaves aspectes de memòria i de dignificació que ens falta una història, una projecció històrica de les polítiques d'acció cultural exterior a Catalunya que intentin establir una memòria, una cronologia, unes quines estratègies s'han fet servir, quins canals com han anat canviant i quins instruments i em sembla que aquesta història no hi és tenim molts capítols algú que ha parlat d'estancs no sé si és tu o algú també estem està explicada aquesta història tenim capítols explicats però molt per capítols i molt estancats i moltes persones clar avui en aquesta trobada d'avui la història però em sembla que podem veure alguns elements que ens ajudaran a construir-la a mi per exemple vaja m'ha ajudat a entendre millor també conceptes que s'utilitzen en aquestes matèries i que els historiadors, com que sempre anem una mica remol que m'ho dels conceptes abans que he preguntat jo per la de la proto diplomàcia després ens en parlaran més no era un concepte que jo el tinc és molt integrat la de la para diplomàcia ja ens sonava molt això no tant però per exemple ha aplicat les etapes o que he parlat aquest matí jo no m'he travit a fer servir cap dels dos i m'he quedat amb el que he fet servir jo necessitaria molt l'assumir-ho però ara entenc molt més la de la proto diplomàcia per exemple me n'adono a mi m'ha semblat, suposo que conscientment però si no és conscientment a mi m'ha quedat molt l'atenció que una diferència que veig entre els temps moderns i el passat és que em dona la sensació o que jo contrastaria entre l'aportació de la Martela i la teva és que m'ha semblat que en el cas de la Martela aquelles èpoques anteriors a fora es treballava molt per viure, o sigui perquè si de cas els catalans poguessin viure a la catalanitat i m'ha semblat observar pel que que tu explicaves que ara s'ha fet un pas més i potser diria jo s'entès que poc s'avançarà si no s'aconsegueix que altres persones tinguin un interès en viure-la i en conèixer-la no sé si... potser la meva pregunta seria si vosaltres, perquè això és clar, et significa també canvis en estratègies, en mecanismes que es fan en servir on es posa el relleu llavors aquest matí que algú deies que els casals han quedat 4 és clar, 4 hi ha dins si... també ho veieu així si jo no sé tu, Martela si per etapes posteriors estàs més o menys el corrent però si aquest canvi també s'ha produït a l'Amèrica Latina o no m'interessaria si volem això desenvolupar una mica de perspectives estratègies més de conjunt ser una mica més conscients la meva pregunta aniria per aquí com ho veieu això que jo ara comentava, ara Los catalanes de Amèrica de primera mitad del siglo XX estructuraron su catalanidad hacia dentro de la comunidad había una una sensación muy fuerte de que estando fuera no podían dejar de ser catalanes y no podían dejar de ser considerados catalanes por lo tanto todo el trabajo más fuerte era hacia dentro de la comunidad y hacia la comunidad catalana de Cataluña hacia los catalanes estamos aquí, existimos somos como vosotros no obstante a nivel intelectual eso es algo que ha quedado fuera de la ponencia porque es imposible decirlo todo no obstante la conformación de la identidad catalanista de Latinoamèrica o de Amèrica implica tener en cuenta cosas de vida política de Amèrica los catalanes de Amèrica la revista Razurgimen i su director, i fundador i polític Nadal era completamente consciente de la importancia de vivir en un país democrático la Argentina tenía problemas sí, la democracia en Argentina no era prístina, vale però la percepción de censura que tenían los catalanistas que llegaban a Amèrica en contraste con las experiencias de repúblicas nuevas siempre iban a ver como positivo lo que pasaba políticamente y socialmente en Argentina o en Uruguay o en Chile entonces puertas adentro hacia adentro había siempre una, recordemos el ejemplo recordemos el ejemplo de nuestros antepasados catalanes que ayudaron a la independencia de las colonias americanas y en momentos señalados si se dirigían hacia la comunidad argentina o hacia la comunidad latinoamericana sobre todo las revistas que estaban escritas en catalán en Amèrica no se habla catalán entonces cuando había algo importante que decir se sacaba un número especial o se sacaba un insert en castellano para la comunidad pero en ese durante hasta la década del 60 o 70 se vive puertas adentro hoy yo creo que básicamente es lo mismo no creo que haya una una una política de contacto con la comunidad como es tu caso este como ese caso de Montreal hay más difusión sí pero en general tú llegas porque conoces el sitio la experiencia mía de que yo fui a buscar un casal porque tenía que hacer una tesis de licenciatura y entonces buscaba algo nuevo y entré a preguntar totalmente en castellano argentino hola, ustedes tienen una biblioteca y me tardaron tres meses en contestarme obviamente cuando yo encomencé los cursos de catalán entonces bueno ahí se tranquilizaron y luego yo viví ahí un año y medio sin ningún tipo de problemas no obstante i si con esto cierro el espíritu de melting de integrarse sí que existía porque Peraceras el fundador del comité Libertat fundó la biblioteca del casal la biblioteca Pompeu Fabra que en este momento está en etapa de recatalogación pero a finales de la década del 20 se abre a la Comunidad de Buenos Aires Argentina es una biblioteca abierta cualquiera puede entrar a leer la literatura que se guarda allí literatura catalana sobre Catalunya pero está abierta y eso es un hecho y hubo un proyecto con la Universidad de Buenos Aires que no prosperó por la guerra civil y por crisis también Argentina de hacer un intercambio de literatura de bibliografía con la Universidad de Buenos Aires que en ese momento la década del 20, del 30, del 40, del 50 estaban su apogeo intelectual y científico entonces sí que existía la voluntad no era una voluntad majoritaria no, pero los intelectuales más importantes lo tenían en la cabeza y eran muy conscientes de que eso era necesario porque cuando tienen que lograr la residencia demasiado lo primero que hacen es salir del caparazón y conectarse con todos los grupos que pueden ayudar de hecho uno de los más importantes y ahora sí cierro es la colectividad estudiantil de Buenos Aires que se vuelca en defensa del proceso así que existía pero en general fue hacia adentro sobre aquest tema us podria parlar de la paradoxa en el sentit de que precisament per l'absència potent de manera que és molt més fàcil fer aquesta transició si abans la gent els anys 80 reunien per rebre els diaris avui que els enviaven i veure on ve a què ser amb un soterrani d'una església això avui dia ningú té aquesta necessitat fer la transició i no tenir ni un local perquè no hi ha un local social totes les activitats es fan allà on la xarxa cultural de la ciutat de Montreal t'ofereix cases de la cultura nacional de la literatura cinema de QBQAS anar a buscar als enllocs i fer els teus contactes i un punt molt important que també tardarà anys és entendre la realitat del lloc on vius perquè també era molt gratuïta de si si Catalunya QBQ és el mateix com més tu mires i la Montserrat Quibernau ja facis amb el cap és tant tan diferent el context nord-americà la normalitat amb la qual viuen la cultura d'expressió francòfona l'única llengua oficial del QBQ és el francès Per tant, algunes de les maneres que tenim nosaltres de vendre'ns o de fer promoció cultural, que és dir, èp, és l'aniversari del casal català del que veig. I fem venir un de les grans cantants catalanes, que és Marina Rossell. Hem pensat que potser, com que hi ha el moral de Jordi Bonet, podríem fer-lo actuar davant del moral, però no patiu. No es costarà res, la portem nosaltres, i veus les cares que no ho acaben d'entendre, perquè en la mentalitat norteamericana, cultura és business. Per tant, on estàs enganyant i tu treus algun benefici, no m'estàs dient, o no és tan bona com estàs plantejant. I això també és una paradoxa molt forta, perquè nosaltres, no cal que us ho digui, aquesta promoció, aquest sacrifici, que molts artistes fan de si no et pateixis i ho farem perquè és pel bé de la causa d'aquesta projecció nostra, el que veig és monetari. Per què? Perquè ho tenen normalitzat, el cinema, els grans pel·lícules que surten, tot és normalitzat, i això també es tarden molts anys a entendre-ho, i amb això també he segut anar articulant i veient-ho. Pel tema polític, només ens haurem de dir-vos que precisament pel tema parescatarístic és dels socis del casal, on hi ha molts castellers, que són cavequesos i tot, i perquè la finalitat del casal és cultural, promoció de la llengua, la cultura catalana, el casal per definició no és polític, és apolític, és apartidista, òbviament des de l'inici del procés, no pronunciar-se també hauria estat sent més partidista que altra cosa, per tant tot el que era el dret a la determinació, pacte nacional pel dret a decidir, pacte nacional pel referèndum, tot això, i vam estar associats directament amb l'element de dir alguns socis independentistes que trobaven que no anàvem més enllà i que això era problemàtic, i una única sòcia dels 270 que va trobar, que només dir a favor del referèndum, ja era massa i ens va deixar. I és per això que també, en paral·lel, la presència catalana al que ve, que m'ha oblidat de dir-vos-ho, si tenim acció a la Unitat de Montreà, a la Maia Tecla, al casal, penya bressalonista també des de l'any 2007, la primera del Canadà, i per donar sortida a tota aquella gent catalans, i sobretot la primera coordinadora de l'A&C Quebec, l'Assemblea Nacional Català al Quebec, és una cavaquesa, i com molts altres cavaquesos meravellats per la societat civil que fa pressió de baix cap a dalt. Per tant, tot aquell admirellament català cap al Quebec, típic d'aquells anys d'enllobarnament, ara, des del procés, és l'inversa, una gran inspiració que busquen tot el nacionalisme i cavaques, el sobiranisme i cavaques per entendre com es mobilitzen les masses, però sobretot també una vegada més entendri a qui sí que juguem a avantatge no té res a veure difondre la cultura catalana en un ambient francoaf, una França, i minuts dos que aquí heu estat, amb les simpaties que desperta el Quebec, perquè també, amb això acabo, el que és molt interessant és que en un context nord-americà, potser més consumista i individualista, l'idea dels castells on tots els membres de la família participen, l'idea associatiu, l'idea d'ajudar als altres que totes les generacions interactuen i es troben en un entorn, això en un país on fa fred i la gent té ganes de reunir-se, això és el que no té preu i és també una mica aquest factor d'haver sabut també explicar-ho i haver atret i, finalment, un altre que és claríssim, supervivència. Si nosaltres només fem una activitat a l'universitat, pels alumnes que tenim, estem contents, però no n'hi ha prou per fer venir algú. Si el casal fes una activitat només amb els seus socis, no n'hi hauria prou. Ajuntem els dos i garantim, com a mínim, la base mínima que et permet tenir l'espectacle i després tots els altres cavequesos que poden fer una activitat tingui 40 o 150 persones. Sobretot aquest punt. Trobo que el model que he explicat de col·laboracions entre sessions i universitat local i també entre arremonyull i exterior és òptim. No és fàcil per a les raons que les hem estat i que també a França les coneixem. Jo les conec entre el casal i l'universitat, però trobo que s'hauria d'haver treballat més de cites. Això és una valoració personal per poder trobar formes de crear més sarsar. Jo vull haver fet dos comentaris més enllà d'aquesta valoració. Primer, a Marcera, això que acabes d'explicar, dir-te que com que treballo sobre el catalanisme americà i atina, els d'Arxius de la meva universitat a Turús, veuràs que no té res a veure, hem trobat fa poc números inèdits de la revista Cubana, Vida Catalana, des de 23-24 que no s'havien trobat en lloc. I ara cal fer una col·laboració amb el patrimoni d'universitat de Perpinyà, que a França es gestiona tot el tema del català, i digitarisarà tot el material ara ho estan fent. I si vols venir a Turús a veure tot el material, perquè són la revista inèdita que tenim a Turús, que no existeix cap lloc. I respecte al que tu has fet, Éric, m'estava pensant que, tant, ja havia comentat el tema educacitària, aquest estiu de possibles col·laboracions per al públic, de la llengua de partida que és la mateixa de francès. Però trobo que també que des d'Oxitania, amb tota la lògica, hi ha una germana òxita, una catalana, que existeix en diferència, no és la mateixa que el que ve clar les relacions, hi haurà també maneres de col·laborar. Crec que quan les catalanes troben a llocs on hi va haver, on hi ha una lloc, si hi ha una separació de les cultures, hi ha formes de crear xarxa. Jo també s'hi permeteu només d'ampliar, a nivell de la pregunta que feies de la situació actual de les comunitats catalanes a l'Amèrica i a Tina, que preguntàveu si aquest relleu generacional encara era un repte, doncs sí, la resposta és sí, i diria que ara mateix és el repte més gran que hi ha amb les comunitats catalanes a l'exterior, al consult d'Amèrica. Són comunitats molt envellides, costa molt que acceptin nous membres i en més jove que potser veuen noves idees, i ens trobem una mica mal reptes, sobretot en el lloc de l'apartament d'exteriors, l'únic que podem fer és aconsellar. Creiem que si feu models, que siguin més integradors, cap a gent més jove amb noves idees, us pot beneficiar en molts sentits. Tot i així recordar que, evidentment, les comunitats catalanes són entitats autònomes, i per tant tots que una i cadascuna d'elles tenen els seus estatuts i autonomia de gestió i de decisió, i per tant aquí nosaltres, només podem arribar a nivell de recursament, a nivell de recursos que els hi puguem oferir, però sí que és veritat que estem una mica, ja fa un parell de tres d'anys, que s'ha de identificar aquesta problemàtica. Estem intentant parlar amb ells, per exemple, l'última trobada que va haver-hi de les comunitats del Conçut d'Amèrica, que va ser en un vídeo al setembre d'aquest any. Un dels temes que vam demanar-los, perquè no tenien el programa, vam demanar que es posés el programa, era precisament debatre aquest tema i que aportessin propostes i suggerències de com ells creien que podien fer aquest rellot generacional, fer-los reflexionaris mateixos, perquè, al final, hi heu comentat Valèrica, que és un tema de supervivència. Abans us deia que a nivell d'actors que tenim per tot el món, el més potent o el més extens és el de les comunitats catalanes, és el que arriba a més llocs, i per tant, jo crec que hem d'intentar, entre tots plegats, que això no desaparegi, desaparegui. Si tenim comunitats envallides, que no deixen entrar gent jove, que tenen impactes a nivell de tipus d'activitats. No fan activitats que siguin prou atractives, ja no només per la comitat jove catalana que es pugui haver trasllat en aquell país, sinó per els propis autòctons, que evidentment no troben cap al·licient anar a associar-se amb una comunitat que té activitats que no són interessants ara mateix. Per exemple, a nivell de gestió, gestió de recursos, potser les comunitats més envallides poden estar més acostumats a rebre ajudes institucionals, en lloc de tenir models més mixtes, buscant com ens podem el justicionar, i simplement l'ajuda institucional sigui un mes a mes, un complement que ens pugui ajudar, simplement perquè, com hem vist aquests últims dos anys, a nivell institucional poden passar moltes coses, hi ha èpoques de crisi, i si només es depèn d'aquesta ajuda institucional, la superviència està magra, a vegades. Per tot aquest impacte que pot tenir a nivell de poder seguir, difundre i promoure la cultura catalana actual, perquè aquesta és l'altre impacte que té, evidentment, amb una comunitat envellida, la difusió de què s'està fent de Catalunya és també una visió de la Catalunya que potser era o coneixia en fa 50, 60, 70 anys. Fem activitats d'una pobilla, vestida de pobilla, o fan tallers de trencadís, o fan sardanes, que són activitats que s'han de mantenir, perquè formen part del nostre patrimoni cultural i històric, però evidentment Catalunya ha evolucionat i s'ha ampliat l'oferta cultural i qui som i què podem oferir, i per tant això també s'ha de reflectir a nivell del que mostrem en aquests països d'acollida. Per tant, sí, és un problema actual i és el repte més gran i jo sí que vull dir que això que des del Departament d'Exteriors estem insistint perquè es faci aquest canvi, però en el fons és una cosa que s'ha insistit des de tots els actors que tenen una involucració directa amb aquestes entitats. Jo, a real del que comentaves, que som entitats independents i que tenim la nostra línia d'acció, si no ho dic avui, revento, però revento, perquè segur que ni la Yolanda Batalla ho podrà dir ni que tu tampoc la té la presentació, però tot això que veieu aquí, tot això va estar a punt de desaparèixer l'any 2017. Per què? Un alumne dels cursos de català, Alexandre Chartrand, cineasta, que va tenir un bon nivell de llengua, el 2014 va fer una pel·lícula sobre el referèndum del 2014, vam decidir l'11 de setembre, una mica abans del referèndum, del 2017, projectar una vegada més la seva pel·lícula per programar una pel·lícula d'un cineasta independent quebec, el quebec, se'ns va posar la llista negra de 26 comunitats catalanes de l'exterior que en el moment del 155, i que Espanya va agafar el control de l'exterior, d'un dia per l'altre ens van dir que 12.000 dòlars desapareixien. Quan el sistema de subvencions és tu primer gastes, i quan tens totes les factures, les presentes, perquè et donin els diners. I tot això ho vam salvar, perquè amb una idea, aquest enginy català, vam dir que què fem, desapareixem, posem els diners de la butxaca a la junta, i vam tenir la idea de fer una compra mancomunada d'ol i d'oliva siurana de la copolativa agrícola de Cambrils, els contactes els tenia fet, perquè n'havien importat uns anys abans a través d'un soci que ho havia fet, i vam poder salvar de Miracle, amb 3.000 dòlars que van arribar de cop, vam poder cobrir el deute i després batallar. I aquesta porqueria d'acció, perquè s'ha de dir, així jo sí que ho puc dir, perquè és igual, tot això no va quedar aquí, en una reunió del grup de l'Izé Legop, que és el grup que representa el get-institut, el camó, tots, i formem part des de fa 10 anys, i fa 10 anys que tenim un club de lectura que diu l'Izé Legop, i és l'Izé l'Espany, l'Izé l'Afrans, l'Izé l'Almany, l'Izé la Catalunya, 10 anys amb un títol que no havia molestat a ningú, tot d'una, feia 5 anys, que eren completament absents els espanyols, arriben en aquesta taula i diuen, no diuen res durant la reunió, i quan acaba la reunió hi havia un correu electrònic a tots els socis del grup, menys a nosaltres, per dir que imperativament s'ha de posar, han decidit des de l'embaixar d'Espanyola que ha de posar Espanya entre parentes i darrere l'Izé la Catalunya. I aquesta ingerència, davant d'una entitat independent constituïda al que ve i pitjor si m'ho diuen perquè soc a l'Universitat, en la llibertat acadèmica que jo tinc per posar un títol que hem fet servir durant 10 anys, tot d'una, arriben amb això, arriben amb aquests diners que ens retallen, i davant dels altres socis diuen, no, no, no, ser paustet, el mandin francès, que el ministeri ha fet todo lo posible per a la diversitat lingüística i cultural d'Espanya. I els altres es van quedar amb la boca oberta i vam decidir, de manera solidària, que a partir d'ara tots canviaríem el títol del Club de Lectura, ja no diríem l'Izé la Catalunya, l'Izé l'Espanya, l'Izé la França, l'Izé la literació francès, l'Izé la literació catalana. Per tant, m'agraden aquestes tentatives, ells mateixos s'acaben retratant i van tenir aquesta solidaritat de canviar el nom, i la cara que es va quedar a tothom quan diuen, bueno, habrà que veure-ho, he de consultar-lo amb el senyor embajador, no sé si va acceptar l'Izé la literació catalana. I, òbviament, van acabar acceptant, perquè si no ja estem posant en dubte el flat earth, que la terra és plana i no. Per tant, jo ho heu dit i he quedat dit, i aquí he de denunciar. Dic, doncs, no sé, perquè et veig confiat en que la terra és rodona, però tal com van les coses, potser un dia d'aquests jo ja puc posar tot en dubte. Només per afegir que el cas del cas català de Quebec també pot passar a tots els cas del catalans, a Tolosa també, ens van denegar per fer sardades per supòs de més i mil euros. I nosaltres la sort que teníem és que hi ha un banc, un compte que on teníem diners, si de cas aquests mataràs que fa servir a vegades, ja van fer serials d'hores, però era impossible. Això va ser amb molts cas a catalans, a Reu del Món, i va ser d'una ingerència i d'una injúria cap a una ètica. 26, per si exacte. Doncs anem a fer un altre cafè. Deixeu-me explicar una anècdota. És en plan anècdota, eh? No, és en plan anècdota, però aquest matí que jo m'he posat d'aquesta manera, que, vaja, la meva experiència és que, encara, el que significa, jo què sé, o la catalana interca també és molt plural, però vull dir-li que és molt desconegut. I us posava l'exemple, perquè és de l'últim fa, deu fer 15 dies, no sé quan fa, que estava a Berlín en un workshop sobre un projecte que tenia a veure amb Catalunya, amb una catedràtica i tal. I en el projecte sortia alguna cosa així, en algun moment com que a la muntatge de castells era un acte de provocació, per explicar-ho. No, uno dels castells no és una provocació. És per les pauses fer pesta. Perdona, però és que també, com que estàvem aquí de lo que no es pot reventar, jo me'l vaig quedar també allà. No, això, no. Fem-ne, explicar més anècdotes, mentre fem el cafè i després la darrera taula.