 Igen. Alneben vagyom már elhagyom David Ferenc vagyok és a kékpond alapítványnál vagyok a biopolítikai műhennek a vezetője. A kékpond alapítvány az elmúlt 10 hónapban egy olyan projektet vanosított meg, amelyben a tapasztalati munkatárs került a középontba. Elről az érdekes karakterről szeretnék beszélni egy negyed órát, viszonylag intenzív vizuál és termogatossággal képekkel. Próbálom majd azért tudj az egészet, hogy ne súlyos szakma politikai kérdéseket feszegessünk, hanem inkább egy mindenki számára érdekes, izgalmas kérdéskört bontszolgassunk. Nem álljunk zsába, mostként egyáltalán ezt a programot az ökotás alapítvány közleműködésével ezek az országok és a norvég alapíst támogatta. Tehát ez így együtt valósult meg ebben a körben és akkor vágyunk is bele. Tulajdonképpen az, amiről beszélni szeretnék, az határok és határőrök és határ átlépések. Akkor amikor a kékpont alapítva jelkezdte a működését, akkor egy forradalmi újítástak számított, hogy azokat is bevonyjuk a programba, akik még drogoznak. Tehát aki úgy döntött, hogy nem akar leállni, ő is kapasson segítséget, így az ártrom csökkentés egyik központi gondolata. Ebben az esélyben átlépünk olyan határokat, amiket előttünk mások nem tettek meg. Akkor amikor arról beszélünk, hogy a tűcsereprogram bezára 8. követben, akkor valamennyire egy drog politikai korszak határhoz élünk. Most ezen a határon állunk. Akkor amikor arra törekszünk, hogy valamilyen módon bevonyunk droghasználókat a programunkba, és ne azért elsősorban, hogy terápjába kerüljenek, hanem azért, hogy velünk munkatársként dolgozzanak, akkor tulajdonképpen egy olyan határt lépjünk át, amelyiket határ egyik oldalás nem tudunk pontosan és nagyon bizonyosan megállítani, hogy milyen lesz, milyen problémákkal fogunk szembesülni. Akkor amikor droghasználókról beszélünk, akkor igazából a társadomnak a legkirekesztettetbe csapartjáról beszélünk, és egy ilyen szempontból nézve a kérdés különső izgalmas sáválik, nem így vagyunk az elsők, akik ezzel foglalkoznak, és hogy mi is lépdünk már át határt, úgyhogy kvázid droghasználókat, rekreáció, szerhasználókat mondtunk programba, őket piireknek nevezdük a sorstárségítőknek, ilyen volt a partiservis szolgáltatásunk, ebben a szolgáltatásban partizó fiatalokat mondtunk be, akik lehet, hogy betogtak egy-egy 100-is tablettát is a partikon, és amikor önként esként visszamentek a partikra, akkor ők tulajdonképpen sorstárségítőként jelentek meg, de ez a sorstárség egy picit ilyen, főnag a magyarban ilyen val sorstárs vagy lehet, hogy sem nekem hívelő ezt a képet, de arra gondoltunk, hogy valami más, valami sokkal izgalmasabb névlennam itt használunk. Én van a piir az nem jó, talán sokaknak esetleg a torrentezés utól eszéből, hogy kinek hány embernek van, meg hány piirnek van, meg az a fáj, amit az ember jogszerűen letöltene, úgyhogy eljött inkább mi a tapasztalaté munkatárs kifejezést próbáltuk meghonosítani ebben a programban. A képet egyébként a programunk egyik nagy lelki adományozója látható, ő nem tapasztalaté munkatárs. A képet azért választott a mindenképp a program során készült vagy kapcsózik hozzá, mert egy picit olyan a piir projekt, vagy olyan a tapasztalaté munkatárs projekt, mint amikor erőltetünk egy ilyen fát, és hogy ennek nem látjuk egyből az eredmét a gyümölcsét, hanem vártunk el, és akkor amikor ezt a programatnak alkottuk, akkor tudtuk azt, hogy nem fogunk ezzel forradalmi cserekmény sorozatot végrehajtani, de azt reméltük tőle, hogy lesz olyan produktum benne, ami maga az alkotást, hogy a munkát hozzáhozzánk egy picit közelebb. Úgyhogy Sarkon éltünk ezzel teljesen ez ideig, a Lujz és a Magdorna Sarkán, ez itt a segítők a Sarkról című, vagy címét adtuk a projektünknek, és itt is látodunk azonnal két segítőt, akit sikerült bevondunk a programba. A segítők a Sarkról projekt tulajdonképpen egy olyan nagyon alacsony költségvetésű projekt, ez 3 millió farintos teljes költségvetésű program, amelyben az volt a fontos cilkítőzésünk, hogy embereket vagyunkba a közös alkotómunkával. Nagyon fontos, hogy nem takarítókat keresdünk, nem ablakpucolókat, hanem olyan embereket keresdünk, akik számára az alkotómunka hiányzik az életből, úgy, akkor fontosnak tartjuk, hogy valamimut ezt közelhozzuk hozzájuk. Pászút arról, ahol élünk. A Magdorna 4 tulajdonképpen Budapestnek az a része, azt nem mondom az ingatlan fejlesztők, az ingasztlan fejlesztések feltolták tulajdonképpen a szegény népriteket, és hát a Korvin egyed kialakulását követően már eleve volt egy ilyen feltolás a kávárja-térírenjába, vagy de ahogy a népőnek a házok és jön előre a gazdakság és a jólét úgy szorúllnak egy területe tulajdonképpen az intravényás ingyekcius dokkasználók is nagyjából a megytjástér, kávárja-tér, deószegisámú, telekitér, dobozíutca, fiú mejút, erő a részül beszélünk, amelynek most a súlypontja azért szépen átvillent a tömő utca a szigony környékére, mert a dillerek, hogy így 8 keresem mondjam, átkölteztek oda, és hát, mit a disten, velük mentem a drokkasználók is. A kerületlapossága ugyanamint bármelyik, bármelyik kerületlapossága, szépek, aranyosak, fiatalok, idősebbek, családok, emberek, akik ott élnek. A munkatásaink elszánt drog politikai munkások, sociológus, szóciális munkás, siológus. Ez a pillanat, amit így látunk, ez a nyitás pillanata. Akkor készült, amikor még a mobszal, rolland, tékislant koordinátorunk kockásinkben még utoljára föltöröltek az aszfaltot, és megítottak a programot, most ott tartunk, hogy bezárjuk ezt a programot, pedig Ali tel tel tel némik is idő. A negyedben az életfői elemzülyen nyomor, sok esetben sajnos, ez a fénykép jobb utatja, hogy milyen kereseti források jelennek, meg a kicsitelen túlhangsvőzott kriminalizáció mellett. Amikor elkezdtünk foglalkozni tapasztalati munkatársakkal, és próbáltunk tűnik olyan információkat kapni, amelyeket mondjuk, mi nem láttunk, bár az orrunk előtt voltak, akkor az első szemomra az volt, amikor az egyik munkatásunk világosetette, nagyon sokan vasazásból, koldulásból és a kukátórásából jelenek. Akkor amikor azt hisz, azt gondolom, hogy az anyagozás az egy ilyen, kémentem az egykori hajógyárira, a picitig mozogtunk, elvoltunk, aftarostunk, és ez egy ilyen jó érzés volt, akkor az egy örömelvű anyagozás lehet. Itt a nyomorban ez nem igazán jelentkezik. Itt tulajdonképpen a szemétből épülnek drogasználói karrierek, annak minden fájdalmával, a nyomor igazából egy teljesen terméketlen talaj, mint tudjuk, és erre igazából azért nagyon figyelnünk, mert ha a drogasználó nyomorralapú, akkor az ebbe születő fiatal okkal teszi fel a kérdés, hogy tulajdonképpen akkor, hogyha nem cuccuzok, akkor se jutok sehová, meg hogyha cuccuzok, akkor se, akkor mért is ne cuccoznék? És erre azért nehéz adekfát választani ezen a szintem. Hát a sarok, ahol érünk egy elég mozgalmas helyszín, kétség kívül, nagyon sokféle inger és impúzós értményket ott, amikor a káverját élen volt, előtte a programunk, akkor hozzá érkeztek vendékségbe azok, akik a programatiként bevették, itt mi érkeztünk mások, az a mások nappaliába, a Magdona és Lújza, a Sarka, sokáig a szerhasználói szintének az epicentruma volt, ott volt egy vamzerháznevű hely, most rendőrháznak hívják, előtte dealerház volt, és hát jól lehetett látni az, hogy az ajtóban a hesszelő, az ember, aki figyeli, hogy mi történik, vagy hogy lesz, hogyan kapja meg a pénzt, a pénz fölmény a függő folyosón a 4. kemeletre, ott adnak érte a cuccot, a cucc lejön, és aztán valaki elviszi. Ezek azok a házak, amelyek kvázi elosztó házként bűködnek. Most arra a cuccokat a házak alapján, vagy a zútszág alapján nevezik el, x, y, utcás, jó, tömős, nem tudom, sziganyos, magdalnás, most csak mondok, utceneveket. De talán semmivel sem hasonlítható, ezt az az érzés, amikor tüntettek ellenünk. Ez a kép akkor készült, amikor tüntették, szerveztek a kékpont alapíten tűcsere programi ellen, ami abból a szempontból térdekes, hogy kicsit úgy éreztünk, mint hogyha valakiek a körzeti orvosi rendelő ellen tüntetnének. Nagyon sok rossz érzés kellett az emberben, azt látni, hogy valaki föröcsök, hogy a kékpont tűnjön el, hogy a kékpont menjen el. És mondjuk, de hát segítők vagyunk, hogy ez egy egészségügyi, és ez egy hárvengyügyi dolog, és már látjuk a filmben, hogy azért nem mindig sikerült elmagyarázni. Maga a sorok ugyanakkor én azt gondolt, hogy befogadott minket valamennyire, mint személyeket, mint egyéneket, az, hogy a lakosság elentős része a programban látja a probléma középpontját, ez valamilyen szinten érthető. Nem mindog, de magyarázat, hiszen az, aki naponta szembesül az, hogy ingyektorok vannak az utcán, vagy a lépcsőházában szúrnak, vagy egyértelmen egyetlen dolgot szeretne ezt megszüntetni. Ki adta a tűt, a tűt, a tűcsere, a tűcsere központ szűnjön meg. Az ok, hogy a lakosság naív része így gondolkodik, de gyöntkormányzat nem gondolkodhat így, mert ugye nem naív. A drogrós rendes kevesett tudunk, egyik is van kollégem, a kutatom még egyszer, aki az olykártal szervezett konferencián, a mitrejt, hát ma a tasak, címűelődást végig hallgatta, velünk együtt, hát a tasak elentős részben alfa pvp-trejt, megteszem tudjuk, hogy ez mi csoda, rögösnek, zenének, mp3-nak, mp4-nek is nevezték régen, most már leginkább cuccnak, nevezik drog, kristály, szürkekristály, fehérkristály, srácakristály, vagy a legszéle az adjár egyet. Ez abból a szempodból problémás, hogy az ártamcsökkentés egyik fontos alapja az információ. Ha nem adunk információt, hogy mit használnak a kliensek, és nem kapunk arról információt, hogy mit használnak, akkor nem igazán tudunk programokat hatékonyan szervezni és alakítani. Ez nagyából a térahol vagyunk, és hát, maga a problém az a kirekesztetség. Ma Magyarországon, a legkirekesztettem társadani csoport, az a rendszeres kábítószer használók, mert nem a napi szívók, mert azt, hogy nem tudjuk, hogy kicsodák, az a stígba nem létezik, hanem a tudottan, ingyekciós, vagy tudottan naponta használók, ami azért inkább egy ilyen, inkább elképzelt kép, mint sem valós, de ennek ellenére jól lehet látni, hogy mindenkit megelőznek az alkollistákat is, és a hallétalnakat is. Ez a kirekesztés, hogy az alapját minden problémának. Akkor amikor arról beszélünk, hogy az ingyekciós doghasználók nem jöhetnek behozzánk az utcánkba, a házunkba, a városunkba, mert ingyekciós doghasználók, de egyébként elvárjuk tőlük, hogy most már álljanak tapra, foglalkoznak a dolgajíkkal, mindekkel az az utcozás, akkor az egy olyan diszonáls helyzet, mint hogyha egy ilyen óriási várfalon állnánk, kintálnak a rendszeres doghasználók, mi a várfalnak a tetején, és üvöltünk, hogy gyertek be rohadékok, gyertek be, és ők jelmem, hogy nincs kapu, nincs ajtó, mert ebben a tetszős a probléma. A tapasztalati munkatás projektünk erre próbált választ keresni, és azt mondja, hogy emeljünk be embereket. Valamilyen módon érjük el, hogy az intézméi rendszerben munkatásként kerüljenek be. Persze a legnehezebb az a volt szemben, hogy az a saját magunk határa itt milyenne ezen tudjuk átlépni, mert ezek az ilyen tipusú kirekesztet csokortok, ebben a kirekesztétben ugyanúgy részesek vagyunk, a mindenaponban, attól nem vesszük észre, hogy nem vagyunk be önmagúnak, ugyanúgy érleg bennünk előítéltek, amik aztán gyakorlati lépéseké formálódnak. Így lehet egy próbáltam picit ilyen ábrán ábrázolni azt, hogy mit is elent a piír. Az a fügüléges vonal közében az a határ, ami szeretnénk átlépni. Az a határ elválasz minket a droghasználóktól. Nagyon fontos, hogy mi a kik a drogszak márban dolgozunk, a kliencs és az ügyelő közötti határ vonalat minden határ vonal nákomolyabbnak tartunk. Nagyon fontos, hogy nem kisért minket haza a kliencs, nem veszünk tőle semmit, nem cserünk telefon számot, nem tudrólunk semmit. Kliencs ügyelő várfal. Nagyon keményen. Ez az, ami véd minket. Nagyon sokáig ebben a paradigmában dolgoztunk és dolgozunk most is. Fontos, hogy ezek védenek minket. Azt, hogy mennyire védik a droghasználót, ezt talán problém a kérdés, hogy melyik probléma mennyire. Ezt a határ próbáltuk valamilyen úton feszegetni. Akkor, amikor határokat feszegettünk, akkor egy picit olyan ideológia is kibantakozik ebben, mint amikor a szabadságunkkal határokat mozgatunk. Mert a szabadság bizonyos szempontból a határok mozgatásának a szabadsága. Szabadságon van el kitolni, megváltoztatni. Nem vagyok szabad, akkor ezek a határok szemomra fixeg. Akkor, amikor inyeksző zsokhasználókat akarunk áltemelni, és azt mondjuk, hogy gyertek el ezen a határon, akkor valami köztes szerepet kell megalkottunk, amik segíti őt ebben az átlépésben és segít minket. Ez a tapasztalatív munkatás vagy pír. A kliensek közül keresünk olyan karaktereket, akik alkalmasak arra, hogy ebben a munkatási szerebben kiteljes egyeneket. Ez nagyon nehéz kérd, hogy ki alkalmas erre a hangosabb, a csendesebb, az, aki éppen leálló félben van, vagy az, aki éppen stabilan aktív használó. Igazából a pír karaktere az egy nagyon érdekes és képliken karakter is azon egy programtó függel változik. A vélemény vezérek talán az az egyik pont, amire lehet alapozni egy picit majd erők később, de jó lehet látni, hogy a gyakornokok, az önkéntesek és a kollégiák a munkatársa kategóriát alkotják, a kliensek a másik oldalon, és a pireket szeretnék áttolni a nyilirányába. Mind a két oldalon léteznek vélemény vezérek. A vélemény vezér egy olyan karakter, akit arra tudunk használni, hogy az ő hangsúlyos karaktere személységével valamilyen mondan információkat adjunk át, vagy információkat szerezünk. A melegek esetében volt egy olyan projekt, ahol a vélemény vezér karakter nagyon hatékoly volt, amikor valaki, mondjuk, kitet egy egy, vagy kitet mondjuk egy gumiófzer jelent egy ilyen kitűzővel a gallériára, és akkor mindenki megkéreszett őlle, hogy miért. És ha egy központi személy volt, akkor el tudta magyarázni mindenkinek, hogy azért, mert valaki a közösségem belül felruházunk képességekkel kicsit képezük, és azt mondjuk, hogy a saját teredem belül próbáig változtatni. Azért fontos, hogy vélemény vezére legyen, hogy hallgassannak rá az emberek. A vélemény vezére nem újdonság, szasználják hedogugusok, használják szociológusok, pontosan abban a célból sok esetben, hogy változások a térének el belülről támogatva. Hát mi is vélemény vezéreket keresdünk, persze ebben a térben rendkívül markáns karakteres személyések, és hát egyném eljesedben a tárgyalás az inkába a benzényk út megölt lezállja, Lodg Gangster tárgyalásra emlékeztetet, hogy akkor hogyan legyen ez, ilyenkor mindig visszakel lépnünk a határon. A bírprogram tulajdonképpen egy állandú határát lépés. Hát begyünk egy picit, belekúkantunk, oké, ez nem nagy a konfortzónában túljöttem, visszahúzódok, bejön valaki az én konfortzónámba, kiliens, mert el akar benni vécére, uha, akkor szúrni fog bent, vagy hogy lesz, tehát abban a percben ekezünk zárni, ezeket a határokat kell bontogatunk. Akkor amikor kapcsolatot kell tartanunk, nagyon fontos az, hogy új formát kell találnunk, itt nincsenek nevek. Itt a nevek kilienseknek, mivel anonim program, nekem mondjuk A&173 fricike, de hogy fricike mögött nincsen, milyen hivatalos karakter, ami azt jelenti, hogy a kírom, hogy fricike gyere ide meg oda, akkor nem biztos, hogy elérhozzá ez az információ, ráadásul, lehet, hogy valaki azonos így, ha valami feladattal mondjuk a kiliensek közül, nem érti, ezért az adományos munka csoport készített kapcsolat tartáshoz, minden egyes pír, egy kis pici lábda, amit lehet húzogatni, hogy jön, nem jön, és akkor ezáltal, tulajdonképpen az anonimitást megőrizve lehet dolgozni. Persze, okkamelő fel a kérdés, hogy mikor odjuk fel az anonimitást, mikor mondjuk azt, hogy te már átjött ér a határal, és milyen nem kódot van, hanem neved. Ez nagyon érdekes kérdés volt végig. Kapcsolatok formalizálása a munkasorán szintén elsődleges. Akkor mikor tapasztalati munkatásokkal dolgozunk, vagy inyeksziós dokkasználókkal, akkor nagyon sok esetben az, hogy elérik, hogy egyenrangú partnerként dolgozunk, az egy terszerű viselkedés sorozat. Azt, hogy leülünk, egyasszáhozülünk, körbenülünk, szerződést érünk, tervezünk, tehát formalizálunk kapcsolatokat, és ezekben a formalizált kapcsolatokban tulajdonképpen szerepeket tanulnak meg a pierek, amely aztán később együtt tudnak dolgozni vele projektekben. Ilyen a közös étkezés például. Ilyen az, hogy kivel étkezünk közösen az egy nagyon régi és nagyon meghatározott forma, akkor amikor ezeket a határokat átlépjük, akkor nincsen kell átlépjük ezeket a határokat. A közös étkezés és a közös szülénapozás az abona szempontból csúszósabb terep, hogy ott azért nagyon sok emberi tényezőbe jön, nagyon sok írzemi tényezőbe jön, amelyeket nem biztos, hogy tudunk formalizálni majd a munkára, de fontos, hogy nem barátokat, nem családtakokat, mely munkatásokat keresünk, munkatásokat próbálunk képezni, de ennek ellenére rendkívül fontos az emberi érzemi oldala. A közös tervezés. Akkor amikor projekteket hajtottunk végre a kliensekkel, nagyon fontos volt, hogy valóban, valóban olyan munkát végezzenek, amelyik lépésre nyomon követhető, és lehet tudni azt, hogy az, ami tervégző munkasz hasznosanak van, valamilyen eredménye. Mi is volt a terv? A tervig azábból az volt, hogy alkosunk olyan munkaközösségeket, amelyekben az egyének megérezhet igaz alkotó munkát. Az alkotó munka legyen egyszerű, nagyon örömszerű, és viszont a kicsi energiát kívánjon a pírtől, abban az értelenben, hogy mondjuk, minél hamarabb eljusson arra a munkucsaport nekbeszédése. Az inyeciós zokhasználók elsáta a droghasználó, az inyeciós zokhasználók főleg azért elég erősen időtlenségben élnek. És ez az időtlensége, ez meghatározzal minden napokat. Akkor amikor tervzerűen gondolkodunk, ez időtlenséget próbáig valamilyen módon meghaladni. Ez itt egy cél tűztünk ki, és ez az a cél az örömelvű közös munká. Ez ott a legfontosabb cél, ezt elérni. Az, hogy mi lesz a produktum az másodlagos, kicsit a generatív művészet, nem a művészet a létrehozott produktuma fontos, de maga a folyamat, ahogyan létrejjön, ahogyan közösen dolgozunk. Ez igazából maga a produktum. De hogyan? Merül febendünk a kérdés. A munkacsaportot hoztunk létre, öt munkacsaportot, a munkacsaportnak élén munkacsaport vezetőket, ők a kékpont munkatási voltak ebben a projektben, illetve önkénteseket toborosztunk, és elkezdtünk piireket. Ezek a munkacsaportok tulajdonképpen olyan, olyan témat területek mentén kezdte kell dolgozni, amelyek közel állnak az inyekciós droghasználókhoz, ott a sarkonnálunk. Az első ilyen csaport, a Burgen Róbert is társanyált a létrehozott a csaport volt csúszós terep, hiszen Józsefáros drogszemét, ebben a munkacsaportban a legnehezebb talán az volt, hogy a Józsefási programban a tű az üzlet, nem a részünkről és üzlet, csak másmódon, hanem úgy, hogy tű válkum van, kicsit olyan, mint a drog piac, keresleti piac van, többben keresnek drogot, mint a mennyen árólnak, itt mondjuk Józsefárosban talán kevés bíg, azért többben keresnek innyektort, mint a mennyes hozzá lehet jutni. Egy egy északa 400-500 forintért lehet innyektort kapni, hiszen költne az információt, átadjuk, hogy probléma lesz, ha valakivel azonos, vagy ügyen azt a fecskendőt használod, ezért megveszni valaki 400-500 forintért, de erre üzletépül, most akkor ügyünk le valakivel tárgyalni, aki ebből ér, hozzunk neki létre egy válakozói teret, engedjük be őt abba a térben, ahol egyébként milliókat fizetünk a tűért, majd ő ezt eladja úgy, hogy egy északa keres 500-zer forintot, ez így nem. A forz rendszerben nagyon nehéz a drogszemét munkucsoporban a droghasznakat bevonni, ezért róbéljék végül megváltoztaták az irány, és a kapcsolatépítés felé indultak el, és elkezdtik a takarítókat, a házmestereket, és a közös képviselőket bevonni. Itt a pirség, a sorsstárság, abban van, hogy valaki aki mondjuk házmester vagy takarító, ő közvetlen közelről találkozik ezzel a problémával, és itt inkább a két határ között egyfajta tapasztalat és információt cseréne kell megvalósulni, a pont azért, hogy tudjuk finomhangolni ezeket a programokat, tudjunk feltárni droghasználói csoportokat. Azt, hogy a a pistiékkel otonosan tudtunk mozogni a terepen, a fordatáson, ez annak is köszönhető, hogy a terepen megismerik ezeket az embereket, fel tudjuk tárni ezeket a rejtett droghasználói tereket. Az odományos munkucsoport, Kormos Jankai, és társanyinak a segítségével valósult meg, lehet is látni a képeken, hogy talán a közös alkotás az, amelyikit leginkább ki tudott bontakozni, nagyon fontos, hogy bár nagyon értékes és szép produktumok jöttek létre, de alapvetően a közös munkus az alkotás az, amire mennünk-e. Ez lehet, hogy nekünk egy picit furcsa, de nagyon sok olyan ember van ebben a térben, aki soha semmilyen módon nem vetrészt alkotó munkában. Azt, hogy valóban érezze az, amit mondasz fontos és hasznos. Itt a célcsikerült is elérni az adomány munkacsopport egy budaí kampányra tudta az egyik pírünket eltültetni, mondhatni Rómába valaki tapasztuti munkatása képen és ezt sikült azt a célt elérni, hogy egy adomány gyűjtő akció keretében belül azokat a termékeket produktumokat tudják értékesíteni. Még egyszer ítsem az, amelyének, hogy mennyi pénz jön be az értékesítésből, hanem az, hogy hogyan tudunk valakit egy ilyen tipusú munkafolymagba bekapcsolni, ahol a végén ott van egy fehér középosztálybelli rendezvény. Kovás virág látható a képen ahogyan éppen a tűcsére programból kélépve papucsából kibújva, a rendőröttnek elmagyarázott, hogyan kell, jogszerűen élni. Életre, hogyan szeretnénk, hogyha élni. A sexbunk és prostitúció munkacsopportot azt hívta életre, hogy nagyon sokan sajnos az inyekcius dokhalszneló közül, akár közvet, különül a prostitúcióba. Sodródnak, egészen Sválycig repíti őket a ventilátor, Kovás virág is utánuk repült egy hosszabb időre. Sválycba. Itt az volt a célig az elbó, hogy valamennyire sikerül jöleg el felmírni az, hogy milyen igények vannak, milyen módon bűködnek. Talán a legnehezebben bevonható csoport. Prostoártnak lenni a nyolcidik kérletbe egy nagyon-nagyon-nagyon nehélyes sors. Nagyon távolkérő az embertől a kreativitás. A kreativitás alapja a kipihendség, a nyugalom nagyon sok esetben, a rekreáció. Itt ez nincs. Ez egy nagyon-nagyon sok fájdalomval járú munka. Éppen ezért egy rendkívül egyszerű projektet terveztek. Itt most csak két sablon választottam ki nagyjából talánomra. Ahol az volt a feladat, hogy közösen egy kampányt hozzanak létre a lányokkal, a tapasztalti munkatásokkal, akik feltöltöttik ezeket a sablonokkal. Színválasztás, betyütipus választás. Megint csak az én része vagyok valaminek. Én valamilyen módon alkotú munkát folytatok, típusú megközelítés volt. Hát persze elközben azért az fontos tudni, hogy egyre fogyott a levegő körlöttünk, és hát sorazatos támadásokban dolgozni, ugyanúgy nehéz, mint amikor valaki nem tudja megállt kipihenni, ami azért rányomta a biegét a programra. Egy ilyen típusú programnak a műkötetésre nagyon nagyfokú nyugalmat kívánna egyébként. Jógi és törvényesség munkat csaportott ragály, illílés, társai vezették. Eben a munkat csaportban az volt a cél, hogy valamennyire a jogoskodás, meg az a börtönös okoskodás határmesgyirő kiindulva olyan produktumot hozzunk létre, a valódi esetek feldógozása után, valami visszaköről a határon túra. Rengeteget változtattunk. Nagyon szerencsisek voltunk, hogy nagyon jó tapasztíti munkatásakat és önkénteseket sikerült bevondunk, de honapokon keresztül próbáltok, és a kérdéskört újra is újra fogalmazni, hogy mi legyen a produktum? Mi az, ami jó, most leírjuk, és kiadjuk fizetkéket, ez nem újzonság, ezért a légyén hosszas, kreatív gyakorlat után a jogos vagy nem jogos, nem jogos, nevű kárcsájátékot dolgoztunk ki, amelyik igazából egy fejleszhető kárcsájáték, nagyon egyszerű tapasztati munkatársunk sok jogi történet ismer. Ezeket leírjuk, átformáljuk, rövid pici összafoglalóvel, utána egy kárcsájáték formáljában a kárcsára ráírva ő megkérdez embereket a társaságában, hogy akarsz a játszani ilyet, majd utána elmond egy történetet a kárcsahátuljáról, például pista, miután beadta magának az anyagot, rosszullett és mentőt hívott magára, tudatta mentőssel, hogy kábítószert fogyasztott, erre a mentős pedig rendőrt hívott. Jogos vagy nem jogos? Ez mindenki el tudja majd, a kárcsájátékban dönteni, vagy egy másik Kristóf hasznát ingyektorokat készül visszavinnni egy tűcsere programba, dégazoltatásba gottik, és a rendőr bedobja a csatornába a nára lévő hasznát ingyektorokat. Begyincsak. Jogos vagy nem jogos? A lényeg az az, hogy a hogyan a produktóm létre jön, túl azon, tulajdonképpen maga jogi diskurszusnak a generálása. Beleke kicsit húznom, a hívés hátzívű munkacsoportunkban, gyéki srond és társai olyan kárcsákat osztotta ki, amelyeket a juttatva a pierek visszahosztak, visszakülték tulajdonképpen joghasználókkal és akkor, amikor mondjuk, név vagy összegyült a kárcsákból, akkor volt egy motivációs csomag, picit a multilevel marketinget erősítettik a Rolandék ebben a térben, ami nem ritka egyébként. A média a munkacsoport, David Ferenc és társaimval közösen csináltuk, tulajdonképpen elédroztunk egy olyan televíziót, amelyek Youtube TV, néven Chuck Robertet láthatjuk a képen, aki a Luiza TV-ben futott be nagy karriért fücimű videójával. Egy olyan videófaimat hoztunk létre, amelynek közös munka az volt, hogy egy orjási Luiza TV tartalom tárrólóból, ami egy Youtube Playlist, egy lejátszási lista, közösen válogatjuk ki azokat a tartalmakat, amelyek a péntekenként újra és újra felbukkanó Playlist-be bekerülnek a Luiza TV-be. Ez egy rendkívül izgalmas, rendkívül szórakoztató munka volt, ebből a rengeteg videóból rendszeresen válogatni, hogy mi az, ami gácos, mi az, ami cigányos, mi az, ami ciki, mi az, ami fontos, mi az, ami nem. Ami nagyon fontos tapasztalat volt, hogy azokat a filmnek, ezt amiket rollunk készítettek a különböző média szolgáltatók, azokat a klíásaink nem látják. Akkor a TV-ben viszont látták ezeket, akkor vált világos sár, hogy hiába használnak Youtube-ot elképesztő intenszítással, a tartalmak nem haladják meg a zégi stúdió és a zenei tartalmakat, ugyanak, hogy elhelyezük ezeket egy playlist-ben, akkor eljuthatnak. Nagyon sok olyan tapasztalat volt, amikor beszámonunkban tudunk írni, mert most sajnos ezekre nincsen idő már. De lehet látni, a kégfél report és a bűnözős dolgok azok nem tetszettek senkinek soha. Az nagyon meglepetés volt, azt majd remények ezt fűztem ozzá, hogy azt majd mindenki szereti nézni. De egyáltalán nem. A szeléfogyó televegő körlöttünk és hát történt, amit történt. Ezek voltak a feliratok velünk szemben kitéve a sorok másik oldalára. Elég volt tű vagy tű vagy béke. Jó pont, ha nincs a kékpont illetve dönt és eredménye, labda helyett és igen, kékpont helyett labda vagy valami hasonló, ez kicsit képza van a kéreztem én is. Téled csak 3-4 mondatról amit szerettünk volna elérni az, hogy bevonyunk a munkába emereket a sikerült. Azt, hogy munkatásokat szerezzünk, a szó hagymás értém, ez nem sikerült. Valamelynyire az azt gondolom, hogy az első szölöpöket sikerült leverni ebben a térben és hát talán leginkább az volt a nagy tapasztarat a végén, hogy hogy mit tenezzünk munkának. Azt, hogy a érdekes és alkotó kreatív folyamatokat generálunk, az nem munkaz, alkotás. A munká az, amiért az embernek ami az élete hivatása lehet, amelyen kétud teljesedni és a bifelelőségünk az az, nekünk szabadabbaknak, hogy ez a munká a segítsük hozzá az embereket. Akkor amikor arról beszélünk, hogy hogy hol vannak ezek a kapuk, ahol belépnek ezek az anyagosok, a drogosok, vagy nevezzük bárhogyan, akkor nagyon fontos az, hogy oké beléptünk, de hogyan tovább, mi lesz, hogy most csinálnánk programot, én azt szem, hogy már alapvetőn a munkára érzmény ki ezt a projektet, és talán ezt kéne kérdünk az ajtóra, az, hogy régóta stabilommékodő József városi tűcsölébe tapasztalt munkatásokat keresünk, nekünk munkatásokat kell bevonnunk. A következő lép is az lesz, hogy a stábot kell felkészíteni arra, hogy akkor mostantól kezdve az inyekszió zokaszok velünk fognak dolgozni, velünk járnak vécére, velünk fognak ítkezni, és velünk együtt viszik a tűcsere programot, mert ezért igazából azt, amikor az két pir karakterből kilép maga az, akit keresünk magunkhoz és ezt pedig a munkatás. Köszönöm szépen!