 Vinteren 1945, 100.000 civile tyskere er sygt ud på vejene i det østlige Tyskland, på flugt fra den røde her, og de rejser og krisforbrødelser, da fuldt i kølvanden på Rosernes fremmars. Den 26. januar 1945 blev den sidste landforbindelse mellem Østprøjsen og Vesten afskåret. Østersøen og Havnebyer som Dansik var nu den eneste flugtvej. For over en kvart million tyske flygninge endte flugten fra det tredje Ries ruiner i Danmark. Bag lejernes pigtru kunne de drømme om genforening med hjemstavnen. For mange blev det kun en drøm. Da den sidste tyske flygning forlåde i Danmark i 1949, var Pommeren Øst og Vestprøjsen for længst tap på den forkerte side af jerntippet, og mange vente skuffet tilbage til hele andre dele af det nye Tyskland. Her på museet Flugt ved Aksbyl fylder de tyske krisflygninges historie en del af en større fortælling om flygninges historie i Danmark. Vi sidder nu i biografen på det nye museet Flugt i Aksbyl, og de bygninger her er jo en del af den gamle Aksbyllejre. Så fortæller vi historien om Aksbyllejen, og så har vi taget et begrebet flugt som er selv begreb, og så prøv at kigge på de flygninge vi har haft i Danmark gennem det sidste 1955 og 1945 også i en anden verdenskrig. Museumsinspektør John Jensen har skrevet boen Tysk og Apropå Flugt. En del af den historie handler om den største læger Aksbyllejren. Det er svært at forestille sig, men den var størst huset Aksbyllejren ca. 35.000 mennesker. Lejen var dermed i realiteten Danmarks 5. største by, lige så stor som Esbjerg. I dag er det mest synlig tegn på lejrens eksistens kirkegården her, hvor næsten 1700 civile tyskør ligger begrevet. De udgår dobbelt en lille del af de over 25.000 tyske krigskravet fra anden verdenskrig. Over 200.000 krigskrævet tyskere blev satt i landet i danske havne. Det var ikke Danmark og danskerne, der et anfall af bærmjertighed besluttede at huse en kvart million mennesker, primært døren, kvinder og ældre mænd, fra det land, der havde besat Danmark. Faktisk havde den danske regering indtil at sige, at de første ankom i vinteren 1945. Man bliver ikke rigtig spurt, altså i første omgang går det bedst til Niels Svendingsen og fortæller ham, at der ville komme flygninge til landet og der ville komme sovesoludater. Det er man ikke vild med, men der er det sådan, at det er besættelsesmakten, der bestemmer. Så det vil sige, at det har man ikke noget at gøre med. Man vil sige, at beslaglægger fra 20 siden ene københavnske skole efter den anden, og da man så får talt op sådan løstligt i maj 1945, så når man talte på kring det 50.000 og næsten alle københavnske skoler er taget ude af brug. Så er det så, at befrigelsen kommer. Så begynder man at tænke, hvad gør vi med de her? Jeg tror virkelig i starten, at man har forestillet sig, at flygningen skulle masserie efter soldaterne, men der bliver man så klogere. Og det gør så, at man sidder lidt med en varm kartoffel i danske myndigheder. Hvem skal egentlig tage sig af det her problem? Og når man hen til september, efter man har prøvet forskellige løsninger, som ikke durer, så danner man det, man kalder flygningarremstationen, og det er dem, der så får til opgave og løs det her problem. Og det går de så. Flygningarremstationen stod for udbyggningen af den ene barakbygge efter den anden. Alle inhejner er piktråd og med bevæbnet vakter. Som administrationens ledere, Socialdemokraten Johans Kærbylde, sagde i en tale i 1945, så var de tyske flygninger kommet hertil mod danskernes vilje, og man kunne ikke forvente, at danskerne skulle nærvendelige følelser for dem. I dag ville man nok sige, at de var på tålt ophold. Og flygningen på tålt ophold blager ikke at være de mest populære naborer. Slet ikke når det drejer sig om 35.000. Så hvordan reagerede indbyggerne i Aksbyld, en landsbyg med under 1000 sjæle? Og det er et af de gode spørgsmål, fordi de virkelig så visste ikke ret meget om det. Det her er jo en statslig ø, kan man sige. Det er staten, der går ind og danser den her leger. Og lokalsamfund har meget lidt med det at gøre. Dem, der kommer her, det er nogen, som måske det ved at føde var hertil. Det kunne være kartofler, det kunne være andre ting, som gør, at de kommer i legeren. Men ellers den almindelige befolkning, der var jo hegn rundt om legeren, så de har meget lidt med det at gøre. Så når man spørger i dag, hvad ved du om Aksbyld-legeren? Fordi vi er kommende måha eller en til at vide det. Så er det egentlig begrænset, hvor meget man egentlig ved, fordi man måtte ikke komme her. Man måtte ikke være, kan man sige, omgang ved dem danske og tyske. Så det er det, man kalder fretsanisering. Det er hjælp for Danmark først og fremmest, at isolere alle flygningen i deres forlægninger. Når man har den samlet, hvad der er mulighed for, at de kunne sende hjem til Tyskland omgående. Det var afgørende for de danske myndigheder, at de tyske flygninger ikke pludselig sivede ud i befolkningen. Et stort tysk mindertal i Danmark var det sidste, man ønskede. Og tyskerne, ja de var for langt største partens vedkommende bare interesseret i at komme hjem, så snart forholdene tillåede det. Flugsforsøg var der få af. Alligevel kan man undre sig over, at et efter nyttidens målestok ekstremt lille, addensrativt apparat på 27 mennesker kunne holde styre på de tusindvis af indspadere tyskere. Det kunne lade sig gøre og administrere alle de her mange mennesker, fordi man havde uforliggeligt samarbejde med den. Det var man simpelthen nødt til at have. Lejlede, danske lejlede, han var nødt til at have tæt kontakt til dem ind i lejren. Og de var så organiseret og det forsøgte man på at gøre demokratisk. Altså hvor man simpelthen valgte folk til det, der svarede til et byråd mere eller mindre. Og man havde en borgmester i Spidsen herinde. Og borgmesteren og byrådet var så dem, der kan sige havde dialog med den danske administration. Det er den danske administration primært, skulle jeg sige. Det var selvfølgelig sørg for, der kom fødvarer hver eneste dag. Men hvis der så var ønsker, og det var der selvfølgelig, når der bor så mange mennesker derinde, så er man nødt til at henvende sig til, fordi den danske lejlede chef og hans administration på 27 mennesker kunne ikke sidde og høre på hver enkelt flygning. Så flygningen var nødt til at henvende sig på demokratisk vis, til de instanser, som man havde fået etableret ind i lejren. Og de kunne så gå videre og sige, ho, vi har et problem her. Vi har et problem her. Det må vi få kigge på. Man drøftede alle spørgsmål vedrørende lejrens daglige liv. Bestemmelse blev vedtaget ved simpelthen flertal. I det hele tag blev demokratisk genopdragelse en meget central værdi i den danske insats over for de tyske flygninge. De tyske børn, der havde gået i tysk skole under Hitler-regime, var blevet inddagt trinet af et nazistisk ideologi. Så det var ikke nogen lille opgave, de danske myndigheder kastede sig ud i fra oktober 1945, da lejren indførte et ansinassistisk undervisningsprogram. De nazistiske skolebørn kunne jo indholde, hvis det var en regnebog, så kunne de jo sidde og regne på, hvornår at tyskland skulle være færdig med at afbetale den uretfærdige, at være sejfrede eller et eller andet. Og der kan man sige, det er det, man gør ved de tektsamlinger, man laver herude blandt andet, det er, at man så griber tilbage til, kan man sige, det, der var før nazismen. Altså den gode litterære tradition, der var i tyskland. Og så bruger den, altså finder tekster frem, det ville svare til, at vi fik hos Andersen tekster og den slags, og blev præsenteret for dem, fordi man sagde dem, de er ikke nazistisk befængende. Så dem kan vi godt bruge, så sad det jo så at læse de der tekster i Storsten. Og det man også gør, det er, at man henvender sig til Schweiz, som er jo talt tysk. Man ikke har været nazificeret, og der fik man eller købte man skolebørn ned, så der kom også et listet til, fordi ellers så stod man jo på barbunden, man skulle til at fremstille det hele på dansk brug. Lærerne var i alt overvejende grad tyskere, der allerede var uddannet lærer, og som flygtning af administrationens politieafdeling, havde forsøgt at screene for de værste nazistiske overbevisninger. Andre lærekræfter blev rekrytteret blandt for eksempel yngre kvinder i lejren, der havde evnerne og løsten. Udgangspunktet for en effektive afnarsificering, og dansen af tillidsfulde demokratiske samfundsborger, var ikke de bedste, men Jensen mener, at møndighederne var opgaven meget bevidst. Altså, jeg synes, nogle af de ting, man kan finde, hvor de snakker om det her, synes jeg er ret skarp, fordi de snakker meget om, vi må ikke propagandere demokrati. Lærerne skal, via deres lærergærending, vise demokrati, vise dem, hvad er demokrati for noget, fordi det er den måde, man kan opvise folk om, at det durer. Ikke ved at bare sidde og prædige, og så gør noget helt andet. Så det er den danske skoletradition, som tyske lærer skal bruge på tyske børn? Det er det, og det er en moderne dansk. De er et skridt foran herude med nogle af de pædagogiske idéer. Hvordan udførelsen siger altid, hvad det skal ikke kunne sige. Men nogle af de pædagogiske idéer, de er i hvert fald flere skridt foran situationen i den stortekte. Man får ligesom et område her, hvor man får et forsøg, man kan lave bag piktrålen. Og så finder jeg den her pædagogik. Du er den til noget. Det er meget moderne, det er sådan noget med, at lærerne får vide, at lærerne skal være en ven. Lærerne må ikke være en ufallbarlig autoritet, som børnene skal være bange for, fordi han er lærer, men fordi han har en personlige indtikker i stedet for, og fordi lærerne skal være en, man kan kunne tale med. Og det er en meget anderledes tankegang, end den, man var opdraget til i Tyskland, og egentlig også i forhold til den danske tradition. Ved vi så, om det virker? Det er så sværere. Altså man kan sige, hvis Tyskland blev demokratisk, er det så Danmarks skyld, fordi man har importeret eller eksporteret en masse demokratisk sendede flygninge fra Danmark. Det er nok, det er sværere ikke sådan helt det er. Men når det så er sagt, så måske så takte man på den samme hermle i Danmark, altså at man medvirker til den proces, som jo egentlig også bliver sikkerhetspolitiske, fordi man siger, den nabo, vi gerne vil have mod syd, den skal være demokratisk. Det skal være egentlig, vi skal snakke med. Vi vil ikke have en nabo mod syd, som kan finde på at overfale os en gang til. Også mod eventet på den dag, hvor et stampel på et papir betyder fri passage gennem piktråden, og adgang til to, der kørte til Tyskland. Da de sidste tyske krigsflygninge forlået i Danmark i 1949, havde insatsen kostet statskassen cirka 500 millioner kroner eller over 10 milliarder nutidskroner. Danmark havde løst en opgave, man ikke ønskede, for en gruppe mennesker mange betragtede som firner. Forløbet var langt fra perfekt. Det er for eksempel velkendt, at spedbørns dødeligheden i lejerne var tæmplig høj. Tilbage står dog historien om en gruppe danskere, da uden så meget jammer, løftede en pionerer opgave for den vestlige allianse i en svært tid. En krigsinsats i efterkrigstiden.