 Dagens emne er smerter hos dyr, og jeg har valgt at bruge de næste knapp 20 minutter til at prøve at svare på 6 forskellige spørgsmål. Det første spørgsmål er, hvad er smerte? Hvorfor har dyr smerter? Hvad sker der i kroppen under smerte? Hvilke dyr har smerter? Hvordan måler man smerte? Og til sidst vil jeg gerne diskutere, hvad kan den her viden bruges til? Hvorfor skal vi forske i smerter hos dyr? Men først, det første spørgsmål, hvad er smerte? Vi har nok alle samme erfaringer med smerte. Nogen har brækket ben, nogen har født et barn eller måske ble stukket af en vebs. Men for at vi kan arbejde den skabligt med smerter, er det nødvendigt, at vi har en præcis definition, så vi hele tiden ved, om det vi arbejder med er indenfor eller udenfor området. Og indenfor studiet af smerter hos dyr, har vi følgende definition, at smerter er en ubehagelig, sensorisk og emotional erfaring for bundet med vevskade. Og hvis vi lige skal bruge den lidt op i bider, så skal smerten altså være ubehageligt. Det er ikke rart at have smerter, smerter går undt. Smerten skal også være sensorisk, den involverer altså vores sandser og selve nervsystemet. Smerten har en emotional komponent, det vil sige en emotion af en følelse, ligesom for eksempel vrede, og for at det vi føler og det dyrende føler kan være smerte, så kræver det, at de har den her emotionelle komponent med. Det skal være en ubehagelig følelse for dem. Til sidst er alt det her selvfølgelig forbundet med vevskade. Smerter er noget, dyr og mennesker føler, når deres krop bliver skadet. Men hvorfor er det egentlig, jeg tror tit, at folk, der har smerter, der har undt, de tænker på, hvorfor er det egentlig, at vi har undt? Hjælper det, er der nogle funktioner med de her smerter, og det er der faktisk. Det, at skader gør undt, det kan man sige, det er en tilpassning til livet i et miljø, hvor der er risiko for at komme til skade. Man kan sige, at smerten kan hjælpe den, der har undt, til ikke at komme så meget til skade eller til at hele bedre måske. For at forklare det, vil jeg gerne vise nogle eksempler, og jeg har valgt at gøre det lidt klare ved at dele smaterne op i to grupper. De akute smerter, som man kan sige, de er lige begyndt, når vi går ind og kigger på dem, og de mere vedvarende smerter, som har varet i timer, eller måske dage, når vi kigger ind til patienten. Det første eksempel, jeg har valgt med de akute smerter, det kender vi alle sammen godt, det er at røre ved en varm kogeplade. Vi ved også godt, hvad vi vil gøre, når vi kommer til at røre ved en varm kogeplade. Vi undvirer, vi afværger, og vi retter vores opmærksomhed mod der, hvor smerten sidder, mod den brandede fingre. På den måde er smerten med til at hjælpe os til at undgå, at skaden bliver endnu være. Hvis det ikke gør ondt af fingren brandede, så kunne vi bare blive stående med hånden på konfur, mens at armen langsomt grillede væk. Smerten hjælper os til at undgå det. Det er noget akte det samme for dyrene. På det billede, jeg viser her, er det en genu, der bliver angrivet af en krokodille i en flod. Og den akute smerter som en krokodillebid, vil få genuen til at gøre, når akte det samme, som mennesker gør, når de rører ved en varm kogblad. Nogen vil forsøge at undvige, den vil afværge bidet ved at sparke krokodilen, og vil rette sin opmærksomhed mod krokodillebidet for at undgå, at krokodilen kommer til at lave endnu værre skader, end der allerede er skete. Det er lidt noget andet med de længere varne smerter. Der har jeg her valgt en forstude fod som eksempel. Og altså ikke en fod, som man lige rikker om at forsture nu, men en fod, som har været forstudet i nogle dage. Og der vil man ikke, når man har haft en forstude fod i nogle dage, så vil man ikke hoppe rundt og skrive og puste på sin fod længere. Så er det nogle mere diskrete reaktioner, man viser på smerterne. Man vil isolere sig fra andre mennesker, undgå, at der er nogen, der kan komme til at skubbe til en, som man skal gå på den forstude fod. Og lige så vil man holde sig mere i ro, man vil være indaktiv. For på den måde, altså smerten hjælper med, at beskytte skaden måde at blive værre og fremme af den hele. Og det er igen helt det samme for dyrne her, at det er en sebra med en skade på skulderen. Og sebraen vil, smerten vil på samme måde få sebraen til, at holde sig i ro og holde sig væk fra andre, der kan provokere den til at skulle bruge såret og få det til at springe op. Så ja, smerter har et biologisk formål. Vi har smerter, fordi de hjælper os med at reducere eller at undgå at blive skadet, fordi de hjælper os med at undgå at gentage skader, og fordi de hjælper os med af hele, når vi nu er blevet skadet. Men hvad er det egentlig, der sker? Hvad sker der i kroppen, når man har smerter? Det er noget, der har været tænkt over længe, og jeg har valgt den her gamle illustration, næsten 400 år gamle illustration fra den franske filosof, det kart for at prøve at forklare, hvad det er, der sker. Han forestiller sig her en dreng, der sidder med foden fra tæt på et bål og brander sine tager. Og I kan se, at han har tænkt over, hvad det er, der får dreng til at trække foden til sig. Er det bare foden alene, der styrer det her, eller er der mere af kroppen med? Og det er der selvfølgelig. I kan se, at det ligner næsten en haveslange, han har tegnet ind her. Han forestiller sig, at der er andet med i reaktionen en selvfoden. Jeg vil bruge en mere detaljeret figur for at forklare, hvad det er, vi nu ved, der sker, når vi har smerter. Men der er tre nøglepunkter, vi skal holde fast i fra drengen og over til nutidens biologi. Det første er dernede, hvor drengen faktisk brander sig i det her tilfælde på hans fod. Det næste er drengens rygmav og det sidste er drengens hjernet. Man kan sige, at de her tre er nøglesten i smertesystemet. Den figur jeg bruger for nu er, at den ser ud som sådan her, hvor man skal forestille sig drengens fod oppe ved ét tallet, og de lyssegrå striber herind af næverne, der går fra foden op mod drengens hjernet, op mod drengens rygmav. Den her skive er en skive af rygmav. Rygmav er jo en søgle, man skal forestille sig, at det her er en skive, der er skåret ud af søglen. Det lysse herude er knovelev, og det mørke grå herinde er nærevv, inden i rygmav. Endelig er der ikke på figuren her nogen hjernet, men jeg har skrevet hjernet, og I skal forestille jer, at hjernen er ved tre tallet. Nu har jeg allerede snakket om, at der går nærere i drengens krop her. Det har jeg forsøgt at tegne op her ude fra foden, går næverne op til rygmavn, der går nærvhjernet, undskyld nærvbaner i kroppen fra hjernen til hud, muskler og indre organer. Så nogle nærver kommunikerer ved hjælp af elektriske signaler, og for ende af mange af nærvefiberne findes der føleceller, som er særligt følsomme over for påvirkninger, der kan skade kroppen. Vi kalder de her føleceller for nosiseptore, nogle der er modtagelige over for skadelige påvirkninger. Sådanne nosiseptore kan være følsomme over for øget temperatur, når vi begynder at brænde os, eller hvis vi stikker os, eller hvis vi bliver hevet i, for eksempel. Og lige så snart, at følecellen registrerer, at der er varmt her drengen er ved at brænde sin fod, så bliver signalet sendt videre til op igennem nærvsystemet, op i rykmargen. Op i rykmargen møder nærverne andre nærver, og signalet bliver sendt videre igen op til hjernen, til drengens hjernen i det her tilfælde. Vi siger altså først, at vi kan tale om smerte, når signalet er noget hele vejen op i hjernen. Så længe signalet er på vej op til hjernen, og det er selvfølgelig noget, der kun tar brøgdelaer sekunder. Men så længe signalet er på vej op til hjernen, taler vi om nosiseption. Den aktivitet, der sker i nærvsystemet, fra skaden er sket, og indtil vi når hjernen. Vi kan altså til et godt reager, allerede inden at signalet når hjernen, fordi når nærverne møder hinanden i rykmargen, så vil signalet op, at min fodbrænder fyrer signal til motoriske nærver, til nærver, som styrer muskerne i drengens fod, og får ham til, ubevist at trække foden til sig, det vi kalder en reflex. Men ligegyldigt, om det er nosiseption eller det er smerte, så har det samme funktion, nemlig at sikre overlevelse på tross af, at vi bliver skadet i vores vev. Nu har jeg vist nogle slides med mennesker, og jeg har også vist nogle billeder af forskellige dyr. Og så er det jo nærliggende at spekulere på, hvadfor nogle dyr har egentlig smerte, der var en gnur og en zebra, men er der nogle grænser for, hvor i dygeriet, at smerte findes? Jeg har også sagt, at smerte er tilpastning til et liv, der kan være farligt. Og det er nærliggende at tro, og selvfølgelig helt rigtigt, at langt de fleste dyre grupper, og at der lever et liv, der kan være farligt. Vi kan sige, det er, jeg har snakket flere gange om definitionen på smerte, og det er for, at vi kan tale om smerte, så er det altså nødvendigt, at dyrne skal have de nosiseptorer og skal have nervefiber i deres krop, ellers kan de per definition ikke føle smerte, så er det noget andet dyrne føler. På samme måde, kan vi så også i dag, at de nosiseptive reaktioner er evolutionert meget gamle. De findes langt tilbage i dygeriet, så langt tilbage, som for eksempel hos Snejle. Snejle har så meget nervesystem, og kan reagere, når deres krop bliver skadet. Dermed siger jeg jo ikke, og det er rigtig vigtigt, at det Snejle kan føle smerte, for jeg har jo nevnt, at vi skal have den her emotionale komponent. Så derfor er hjernedudviklingen hos dyrearten helt afgørende for, om det kun er nosiseption, vi taler om, eller om dyret faktisk kan føle smerte. Dyret skal være i stand til at have den her følelse og kunne have emotioner. I de her år, der kommer der mere og mere dokumentation for, at fisk kan føle smerte, for at fisk faktisk har en hjern, der er så udviklet, at de er i stand til at føle smerte. Det kan ikke rigtig nå at gå i detaljer med, men jeg vil alligevel gerne anbefale den her populære videnskabelige bog, skredet af en britisk forsker, som beskriver, hvordan man har undersøgt, om fisk kan føle smerte, og hvor vi er i dag rent vidensmæssigt. I stedet for at snakke mere om fisk, vil jeg snakke mere generelt om det femte spørgsmål, om hvordan man egentlig måler smerte, og vil gerne lige starte kort med mennesker, ligesom jeg har gjort de andre gange. Mennesker kan man jo spørge og gøre det und. Det lyder enkelt, men det er faktisk det, som man langt ind og vejen gør, når man arbejder med humane smertepatienter. Man viser dem en visuell analog skala, de skal se en skala som den på figuren her, en skala, der går fra 0 til 10, hvor 0 er ingen smerte, og 10 er at de skal fortsætte til den værste smerte, de kan komme i tanken af. Man spørger så patienten, med den sygdom, du har nu i dag, hvor er du hen på skalaen, hvor ond gør det i dag. I den måde kan man sammenligne, hvor ond forskellige sygdom gør hos mennesker, og arbejde med menneskers smerte. Men det kan vi ikke hos dyrene. Hos dyrene er vi nødt til at måle smerte på en anden måde. Vi kan ikke bare spørge dem, hvor ond gør det. I stedet for, kan vi gå ind og måle på aktiviteten i dyrene snævesystem. Når Arktis, som lige har fortalt, at vi har de her følelser eller noges septorer og nævrene, der er signalerne, der løber i nævrene, op til hjernen, man kan gå ind og måle på den elektriske aktivitet i nævesystemet, og på den måde få information om, om dyrene føler smerte og hvor slem de er. Man kan også måle på aktiviteten i hjernen, for eksempel med forskellige skandningstekniker, hvor man tager billeder af hjernen og aktiviteten i forskellige hjernområder. Endelig kan man registrere kroppens tegn på smerte, man kan sige de fysiologiske smertereaktioner. Det kan være hormoner eller signalstoffer fra immunsystemet, som vi ved, har med smerte at gøre. Men den mest anvendte måde til at studere smerte hos dyrene og den metode, som jeg også selv bruger, det er at studere dyrernes adfærd. Simpelthen at studere, hvad gør dyrerne, når de har und, og hvad sker der, når vi lindrer smerten eller hamer den på forskellige måder. Vi har i øjeblikket et forskningsprojekt på Aarhus Universitet, hvor vi undersøger om småkriser, der får deres hale og klippet af, hvorund det gør på dyrerne. Det her foto forstiller bagdelen af en kris og halen, der er ved at blive klippet af. Det er en procedyr, som man bruger i moderne landbrug for at undgå, at grisene senere hen skal bide hinanden kraftigt i halerne, og vi spørger altså, hvorund gør det og hvordan vi kan lindre. Det svær har ikke nogen resultater, jeg kan vise fra det projekt i dag, så i stedet for, vi har brugt et andet eksempel på, hvordan man kan måle smertere hos styr, nemlig afhårning af kalve. Helt kort omkring kreaturer, så er det sådan, at de udvikler hården. I løbet af deres liv får de faktisk ret store hården. Og for at undgå, at dyrerne, når de er voksne og har de her store hården, skader hinanden, så gør man det, at man fjerner, når kalvene er små, så fjerner man de tidlige anledning til hården. Det gør man ved at brænde dem væk. Og i Danmark kræver de, at dyrne skal lokalbedøves under proceduren. Men jeg vil vise jer nogle resultater fra en kanatisk undersøgelse, hvor forskerne var interesseret i, om afhårningen gør ud, og var interesseret i, hvordan smerten vises, og om man kan være sikker på, at det smerte af dyrne viser. For at svare på det spørgsmål, opstillede de fire scenarier. Det første, det er det røde S her på Sleiten. De havde en gruppe dyr, som de afhårnede, hvor de havde skadet dem. De havde en anden gruppe af dyr, det så er det grønne S, hvor de kun holdt kalben, og man er jo nødt til at fange den, og holdt den for afhånden, så de gør alt det ved den, som man er nødt til, undtage en selve, og sætte det varme hjern på. Man kan kalde det en kontrollgruppe. For de grupper af dyr, de delt de så op i to andre grupper af dyr. Det røde L, er den grupper af dyr, som ikke fik nogen smertestillende medicin, hvor smerten altså ikke var hemmet af medicin. Den grønne L, er sådan en gruppe, hvor dyrne fik smertestillende medicin. Man kan sige, at her, der var smerten forhændret af medicin. Spørgsmålet er så om gruppen af det røde S og det røde L, dem, der altså har fået skaden på deres krop, men ikke har fået hemmet deres smerte, om deres reaktioner kan adskilse fra de tre andre grupper. Og hvis det kan det, så er den adfærdyrende viser et udtryk for smerte. Og her er nogen af deres resultater. Hent af X-axen Vandret, kan man se antal timer, der er gået siden, at kalvene er blevet afhårende. Og Låret heroppe af Y-axen, kan man se antal øerslag, som kalvene bevægelse de laver med øerne, som forskerne har talt. Og de farverne på kurderne er nøjagtige det samme, som på den forrige slejt, altså de røde. Den røde faste her er dem, der er afhårende, og ikke har fået deres smerte hemmet, mens den røde stiblet hernede er dem, der ganske rigtigt er afhårende, men de har fået deres smerte hemmet. De to grønne er så dem, der bare er blevet holdt, hvor er nogen af dem, som har fået smertestillende medicin. Og det er tydeligt at se, at dem, der er blevet afhårende, uden at fået smertestillende medicin, viser den her adfærd langt mere end de tre andre grupper. Så ja, øreslag hos Calve er tegn på smerte i timerne, efter at man har har afhårende dyrene. Det var et eksempel på, hvordan man kan måle smerter hos dyr. Det sidste, jeg gerne ville gøre i dag, det var at prøve at diskutere, hvad kan vi så bruge den her viden til, når vi nu ved, at, for eksempel, at øreslag er tegn på smerte, at Calve har smerter, når de bliver afhårende. Her er det jo vigtigt at nævne, at i par graf 1 i dyrværmsloven, står der, at dyr skal beskyttes mod smerte. Og hvis man skal være i stand til at opfylle lovens buksdag, hvis man skal kunne beskytte dyr mod smerte, er det selvfølgelig nødvendigt at vide, har de undt, hvordan viser de, de har undt, og hvad er det, som vi gør ved dyrne, der gør undt på dem. Det kunne være konsekvenser ved hold af landbrugsdyr, som jeg har snakket om. Det kunne være hale, kopering eller afhånding, nogle af de indgreb, som landmænd laver ved dyrne. Det kan også bare være forskellige sygdomme eller skader, som dyrne får i deres liv i landbrugsproduktionen. Men det gælder jo ikke kun landbrugsdyr. Det gælder også i lige så høj grad forsøgstyret, som selvfølgelig også skal beskyttes mod smerter, så langt man nu kan gøre det. For forsøgstyret er der en ekstra krølle på det, fordi vi jo bruger forsøgstyrene, når vi vil udvikle smertestillende medicin til mennesker. Så man kan sige, man kan jo ikke bruge dyr som model for mennesker, hvis man ikke ved, hvordan dyrne viser smerten. Især de dyrere, der man selvfølgelig bruger som forsøgstyret, i sådan nogle sammenhæng, råd og grise, er det rigtig vigtigt at vide, hvordan viser de dyr smerter, hvis vi vil blive bedre i stand til at udvikle smertestillende medicin også til mennesker. Og det sidste jeg gerne vil nævne, er, at der er mere og mere, der tyder på, at hvis vi optimerer på smertelindring til dyr, efter at de er blevet opereret eller efter de under, at de har været syge, så er der meget, der tyder på, at det vil være muligt for os, at reducere den uønskede brug og store forbrug, vi har af antibiotika i dag. Så ja, jeg mener helt bestemt, vi kan bruge viden om smertestillende dyr i mange sammenhæng, både nogle, der kommer dyrne til gode, men i høj grad også nogle, der kommer mennesker til gode.