 Meri Rosvo, 11. luku, kirjoittanut Frederick Marrajat, suomentanut Carlo Cramsu. Tämä LibriVox-äänite on julkista omaisuutta. 11. luku, Haaksi Rikko. Fransiskon silmät olivat kiintyneet laivaan, jonka yliaallot vyöryivät kauhistuvan rajuina. Kannella näkyi kahdeksan tai yhdeksän miestä tuulen puolen partaan suojassa. Jokainen aalto, joka murtui laivan kylkeä vasten ja roiskautti vaahtoansa sen yli, työnsi laivaa ylemmäksi karille. Niin, että runko nyt kähti, kunnessa vihnoin oli niin korkealla, että aaltojen raivo jo osaksi lannistui, ennen kuin ne ryntäsivät aluksen kylkeen. Jos laiva olisi ollut vahva ja hyvin rakennettu, se olisi luultavasti voinut kestää myrskyn raivon, kunnes ilma olisi asettunut ja laivaväki olisi kenties pelastanut henkensä jäämällä laivaan. Mutta alus oli, kuten Fransisko oikein arveli, amerikkalainen briki. Se oli hyvin kapea ja lisäksi heikonlaista tekoa. Fransisko ei hetkeksikään irrottanut katsettaan tuosta ainoasta esineestä, joka nyt saattoi kiinnittää hänen huomiotaan. Hän katseli hievahta matta ihmisten saapumista tälle autiolle paikalle ja uhkaavaa vaaraa, johon he olivat joutuneet. Hän huomasi kahden miehen menevän luukuille ja lykkäävän ne tuulen alapuolelle. Sitten he menivät alas, mutta vaikka aallot vyöryivät laivan yli ja epäilemättä aika paljon vettä syäksui avatuista luukuista sisään, eivät kannella olijat kuitenkaan sulkeneet niitä. Mutta arvoitus sai hetken kuluttua selityksen. Ensin yksitellen, sitten ryhminä, kohonsi laivaruumasta elävä lasti, ryästettyjä Afrikanneekereitä, koko kann sitä yteen. Nua onnettomat orjiksi ajotut olivat kahden englantilaisen merimiehen hyvän tahtoisuuden tähden pääsee et ulos ruumasta, jotta heillä olisi samanlainen tilaisuus henkensä pelastamiseen kuin muillakin. Mutta kukaan ei yrittänytkään lähteä laivasta. Tihijään pakkautuneina, kun lammaslauma, viipyivät kaikki, niin eurooppalaiset kunnia keritkin laivassa, vaikka rajut hyökyaalot huuhtoivat sitä alin omaa. Ja kun alustärisi ja kallisteli niiden raivokkaissa hyökkäyksissä, tarttuivat laivassa olijat kiinni, mihin vain käsiosui. Mutta pian tapahtui muutos. Laivan runko ei jaksanut kauemmin kestää altoen raivoa, ja Franssisko huomasi, miten se äkkiä katkeesi keskelta kahtia, ja kumpikin puolisko kaatui. Nyt alkoi taistelu elämästä ja kuolemasta, ja valtameren valkoinen vaahto oli täynnä mustia neekerin päitä, jotka pyrkivät hiätäsärkkää kohti. Yksi kaksi hirveä alto viskasi uijat laakealle rannalle. Seuraavassa tuokioissa sama alto imaisi heidät mukansa takaisin syvyyteen. Niistä, jotka laivan särkyessä olivat joutuneet altojen varaan, oli jo puolet karonnut ainaiseksi. Franssisko näki mielenkiihkon vallassa, kuinka haaksirikkoisten lukumäärä alin omaa väheni, kukaan ei ollut vielä pääsyt rantaan. Vihdoin hän tempaisi ainoan purjen nuoran, ja riansi rantaan auttaakseen hätään joutuneita, eivätkä hänen ponnistuksensa menneetkään hukkaan. Kun aallot paiskasivat noita näköjään hengettömiä ruumiita rannalle, temmatakseen ne taas mukansa, ja jatkaakseen sitten yhä julmaa leikkijään. Franssisko tarttui hukkuviin ja laahasi heitä särkään turvallisempiin osin, ja hän jatkoi tuota vaivalloista urakkaansa, kunnes 15 neekeria makasi kuivemalla maalla, jonne aallot eivät enää ulottuneet. Vaikka muussa olivat aivan menehtyneet ponnistuksista ja tainnoksissa, he olivat kuitenkin vielä hengissä, ja jo kauan ennen kuin viimeinen oli kuivilla, oli moni ensimmäisenä pelastetuista tullut lämpimässä auringonpaisteessa jälleen tajuihinsa. Franssisko olisi yhä jatkanut Armeljasta työtään, mutta raivoavat aallot olivat nyt pierstoneet keskeltä katkenneen laivan pieniksi kappaleiksi. Koko rannikko oli täynnä pierstaleita ja kaikenlaisia laivan tavaroita, joita aallot paiskasivat maalle ja taas tempasivat takaisin mereen. Franssisko sai noista pierstaleista niin ankaria iskuja, että hänen täytyi ennen pitkään hellittää otteensa, ja hän vaipui uupuneena maahan. Turha olisi ollutkaan enään mitään yrittää. Kaikki laivassa olleet olivat yht aikaa heittäytyneet mereen, eikä niitä, jotka olivat vielä vedenvarassa, voinut enään auttaa. Franssisko meni katsomaan pelastamiaan neekereitä ja huomasi, että kaksitoista heistä oli tointunut ja asetunut istumaan jalat ristissä. Sitten hän meni kummulle, jossa hänellä oli arkku ja ruokavarat, ja rupesi nyt katselemaan ympärilleen. Tuuli oli tyyntynyt. Aurinko helotti kirkkaasti, eikä merenkäynti ollut likimainkaan niin raju kuin äsken. Aallot olivat rauhoittuneet ja myöryivät rantaan majesteetillisina, juhlallisina, maininkeina, ei enään hurginna ja raivoaivina, niin kuin muutamia tunteja sitten, hirmamyrskyyn ajassa niitä edellään. Koko ranta oli täynnä laivan kappaleita ja vesitynnyreitä, ja aina väliin näkyi neekerien ruumiita kieppuvan ympäri rantatyrskujen vahdossa ja sitten katoavan. Franssisko abrikoi kokonaisen tunnin täystellen ympärilleen ja meni sitten taas sille paikalle, jossa pelastetut istuivat. Neekerit olivat laichtuneita, riuutuneita olentoja, mutta he kuuluivat rannikolla asuvaan neekerin heimoon ja olivat siitä syystä pienestä pitäen tottuneet liikkumaan venessä. Senpä tähden he olivat paremmin suoriuutuneet taistelusta aaltoja vastaan kuin sisämaasta olevat orjat, jotka kaikki, samoinkuin eurooppalainen laivaväki, olivat hukkuneet. Neekerit näkyivät nopeasti virkoavan aurinkon pahteessa, joka niin kovin rasitti Franssiskoa ja vaihtoevat keskenään muutaman sanan. Kaikki olivat jo toipuneet, mutta niistä, jotka olivat enemmän avun tarpeessa, eivät toiset välittäneet vähääkään. Franssisko teki helle merkkejä, mutta muustat eivät ymmärtäneet. Hän meni jälleen kummulle, laski lekkäristä vettä tinakolpakkon ja ojensisen yhdelle joukosta. Mies tarttui siihen halukkaasti. Vesi oli yllisyyttä, jota saatiin varsin niukasti orjalaivan lasti ruumassa. Mies joi pitkään ja olisi tyhjentänyt koko astihan, jollei Franssisko olisi temmanut sitä pois ja nostanut toisen huulille. Kolme kertaa hänen oli pakko täyttää astia, ennen kuin kaikki olivat juoneet. Hän antoi heille myös kourallisen korppuja ja lähti sitten pois heidän luotaan. Hän ymmärsi, että jollei hän noudattaisi varovaisuutta. Neekerit anastaisivat ja ahmisivat kaikki ruokavarat, mitä hänellä oli. Siksi hän peitti vesilekkerit ja elin tarvitkeet hijakkaan. Kun hän nekerien huomaamatta oli lopettanut työnsä, laipui Aurinko taivan rannan taa. Franssisko oli jo saanut Tuumansa selville. Hän aikoin rakentaa laivan piirstoista lautan ja koittaa sillä päästä nekerien avulla Mannermalle. Tämä oli toinen yö, joka hänen oli vietettävä tällä autiolla kammottavalla paikalla. Uskoen itsensä kaikki valtiaan huomaan, hän vaipui kohta Sikeään uneen. Hän heräsi vasta sitten, kun Aurinkon häikäisivät säteet sattuivat suoraan silmiin. Niin uupunut hän oli ollut edellisen päivän levottomuudesta ja ponnistuksista sekä ensimmäisen unettoman yhän tuskista. Hän nousi ja istuutui arkulleen. Kuinka erilaista nyt olikaan? Valtameri oli jälleen tyyni, ilma oli kirkas, ei pilven hattaraa taivaalla, taivaan ranta piirtyi terävänä vettä vasten. Hiljainen tuulenhenki hyvääli tummansinnista merta, joka nyt oli vetäytynyt takaisin, joten hietäsärkkä oli taas yhtä suuri kuin Franciskon sinne tullessa. Mutta siihen maiseman kauneus loppuikin. Koko ranta äyräs oli täpötäynnä laivan pierstaleita, vesitynnyreitä ja kaikenlaista rojua, ja niiden joukossa lojui silpoutuneita hukkuneiden ruumiita. Pelastuneet neekerit olivat kaikki kyyristyneet yhteen rykelmään, nähtävästi sigeään unen vaipuneina. Francisko lähti makupaikaltaan kummun lailta ja laskeutui matalalle ranta äyräälle katsomaan, mitä pelastuskeinoja toisten onnettomuus ehkä oli hänelle tuottanut. Suureksi ilokseen hän löysi koko joukon tynnyreitä, joista useat olivat täynnä hyvää vettä, sekä runsaasti rakennustarvikkeita, niin että hänellä oli tosiaankin kaikkea, mitä tarvittiin lautan rakentamiseen. Samoin myös ruokavaroja, joilla saattoi elää itse, sekä elättää henkin jääneitä neekereitä hyvän aikaa. Hän meni neekerien luo ja huusi heille, mutta nämä eivät vastanneet, eivät edes liikahtaneetkaan. Hän tyrkki ja sysi heitä, mutta turhaan. Hänen sydämensä sykki kiivaasti, sillä hän pelkasi heidän jo kuolleen uupumuksesta. Hän potkaisi yhtä heistä, mutta vasta kun hän oli rytyttänyt miestä niin kovakouraisesti, ettei olisi muuten moiseen missään tapauksessa ryhtynyt, neekeri virkosi ja silmä eli tylsästi ympärilleen. Franssisco osasi hiukan värillisten kieltä ja puhutteli neekeriä. Suureksi ilokseen hän sai vastauksen murteella, jota hän saattoi ymmärtää. Neekeri herätti kumppaninsa, vielä kursailemattomammin. Franssisco sai mustat pian ymmärtämään, että heidän oli kyhättävä lautta, voidakseen palata takaisin omaan maahansa. Ja hän huomautti heille, että jos he jäävät luodolle, missä nyt olivat, vesi ja elatusvarat loppuvat pian ja heidän kaikkien täytyy menehtyä. Nua surkeat olennot eivät tienneet oliko heidän pidettävä Franssiskua yliluonnollisena olentona. He puhelivat keskenään, muistivat hänen antaneen helle edellisenä päivänä raikasta vettä, tiesivät, ettei hän ollut haaksirikkoutuneesta laivasta, ja olivat kovin hämmästyksissään. Olivat paheiden mietteensä minkälaiset hyvänsä, niistä oli kuitenkin se hyäty, että he rupeesivat pitämään nuorukaista esimiehenään ja ystävänään, ja tottelivat häntä, mitä kuuliaisimmin. Franssisko vei nekerit kummulle, käski luoda pois hiekan ja antoi heille taas raikasta vettä ja korppuja. Kaikkein eniten heidän kummastustaan herätti tämä kestitys ja se tapa, jolla sitä heille tarjottiin. Franssisko söi yhdessä heidän kanssaan, otti sitten arkustanne harva työaseet, jotka hänellä oli tallella, ja käski heidän tulla mukanaan. Tynnörit koottiin ja vieritettiin kummulle, tyhjet asetettiin erilleen lautan tarpeiksi, pyöröpuut hinattiin samoin kummunlaille ja niistä irrotettiin köydet, jotka huolellisesti pantiin talteen kiinnitysköysinä käytettäviksi. Pari purjetta, jotka olivat olleet raakojen päälle kärittyinä, levitettiin kuivumaan ja ruokatavarat ja vaatekappaleet kerättiin eri paikkaan. Nekerit tekivät aullisti työtä ja osoittivat suurta älykkyyttä. Ennen kuin ilta oli loppunut, oli turvallisiin paikkoihin kerätty kaikki, mistä heille saattoi olla hyötyä, ja aallot velloivat nyt rannalla ainoastaan pieniä pirstaleita, joita ei olisi voinut käyttää sekä haaksirikkoutuneiden ruumiita. Franssisko ja nekerit saivat neljänpäivän ankaralla työllä aikaan uskomattomaan paljon. Tuon pienen joukon täytyi koetella monta keinoa ennen kuin saatiin kyhätyksi lautta, joka oli tarpeeksi tilava kantamaan heidät ja heidän tavaransa, ja jossa oli hyvin tuettu masto ja purjeet. Vihdoin se oli valmis. Viidentenä päivänä Franssisko astui väkineen lautalle, ja päästyään sauvoimilla eroon hieltä särkistä. He saattoivat vihdoin levittää purjeen ja laskea heikossa myötäisessä mannermaata kohti noin kolmen solmun vauhtia. Mutta vasta loitottuaan karista puolen maailin verran, he pääsivät eroon mätänevien ruumiiden hirmuisesta löyhkästä. Kahtena viimeisenä päivänä oli ruumiiden haju käynyt niin sieltämättömäksi, että se neekereissakin herätti kauhua ja inhoa. Jo ennen yön tuloa, kun lautta oli noin kahdeksan maailin päässä hieltä särkästä, tuli tyyni, jota kesti seuraavan päivän. Sitten vilisi uudelleen tuuli, jonka mukaan he asettivat purjeensa. He kulkivat nyt pohjoista kohti. Tämä tuuli vei lauttaa etemäksi maasta, mutta sitä ei voinut auttaa. Francisco kiitti onneaan, että heillä oli tarpeeksi ruokavaroja ja vettä, voidakseen kestää muutaman päivän vastatuulta. Tuuli pysyi tasaisena ja jokseenkin navakkana. He purjehtivat suoraan peninglahden poikki. Ilma oli kaunis, merityyni ja lentokaloja kohonsi suurin parmin ilmaan ja putoili lautalle, joka yhä edelleen tuulen mukana kulki pohjoista kohti. Francisco ja hänen neekeriväkensä purjehtivat tällä tavoin kaksi viikkoa, aavalla valtamerellä saamatta maata näkyviin. Päivät pääksytysten oli vain samaa yksitoikkoista taivasta ja merta. Francisco laskujen mukaan he eivät voineet olla kaukana maasta, kun viidentenä toista päivänä vihinoin näkyi pohjoisessa kaksi laivaa. Franciscoin sydän heltyi ilosta ja kiitollisuudesta jumalaa kohtaan. Hänellä ei toisin ollut kaukoputkia, millä tarkastaa laivoja, mutta hän ohjasi lauttaansa kuitenkin suoraan niitä kohti ja pimeän tullen hän saattoi erottaa, että toinen oli suuri purjelaiva, toinen, kuunari. Franciscon tähysteellessä niitä ja koettaessa arvata, mitä ne olivat laatuaan. Aurinko laskea sen painuessa taivaan rannan taa, piirtyivät alusten ääriviivät muutaman minuutin ajan erittäin terävinä ja selvinä taivasta vasten. Oli mahdotonta erehtyä. Francisco tunsi olevansa varma siitä, että kuunari oli kostaja ja hänen ensimmäinen ajatuksensa oli kääntää lautta toisaalle. Hetken mietittyän hän kuitenkin päätti toimia toisella tavalla. Hän laski purjeen, jotta ei lauttaa huomattaisi kuunarista ja tarkkasi alusten liikkeitä niinä muutamina minuutteina, joina päivänvaloa vielä kesti. Hän ei lainkaan epäilytettä tuo suuri laiva oli vallattu ja että siinä oli valtauksen aikana ja sen jälkeen tapahtunut tavanomainen verilöydy. Hän oli nyt neljän mailin päässä laivoista ja juuri kun ne katosivat hänen silmistään, hän huomasi kuunarin täysin purjein suuntaavan kulkunsa länteen. Nyt hän ei enää pelännyt joutuvansa lauttoineen merirosvojen valtaan ja siksi hän nosti purjeen, toivojen pääsemänsä laivanlua, johon aikoin miehineen asettua. Jolleisi ihon ollut porattu reikiä, he voisivat purjehtia sillä rannikolle lähimpään satamaan. Mutta tuskin lautta oli jälleen muuttanut suuntaansa, kun taivaan rantaa alkoi valasta tulenloisten, mikä osoitti merirosvojen sytyttäneen laivan palamaan. Oli siis turhaa ohjata lauttaa laivanlua ja Fransisko aikoin juuri jälleen kääntää lauttaansa pohjoista kohti, kun hän tuli ajatelleksi, että mahdollisesti laivassa oli vielä onnettomia raukkoja, jotka oli jätetty kuolemaan liekkeihin. Hän jatkoi siis yhä samaan suuntaan, tarkaten koko ajan palavaa laivaa. Liekit loimusivat yhä korkeammalle, nuoleskelivat mastoja ja tarttuivat purjeisiin. Tuuli puhaisi navakasti ja laiva pysyi myötä tuulessa. Tämä seikka sai Fransiskon päättelemään, että laivassa oli väkeä. Aluksi näytti siltä kuin lautan ja laivan välimatka yhä kasvaisi, mutta sitä mukaan kuin tulisöi laivan purjeita, sen vauhti hiljeni ja tunnin kuluttua Fransisko tavoitti palavan aluksen. Keulasta isoonmastoon saakka laiva oli nyt tuli merenä. Mahtavat liekit kohosivat ruumasta korkealle alamastojen yli ja niiden latvana oli jättiläiskokoinen savupilvi, jota Tuuli painoi keulan puoleen. Peräkanteen tuli ei ollut vielä tarttunut, mutta kuumuus oli niin angra, että kaikki laivassa olijat olivat kokontuneet peräpartaan luo. Toiset huusivat taivasta avuksi. Toiset olivat vaiti epätoivon vallassa, sillä kostajan väki oli rikkonut kaikki veneet estääkseen laivaan jääneitä pelastumasta. Peräkannelta oli palavan laivan ympärille leviävässä valossa huomattu, että Fransisko oli tulossa apuun ja niin pian kuin hän oli päässyt laivan luo ja ottanut pois purjeen. Olivat jo melkein kaikki laskeutuneet alas köysiä myöten ja myrskyharuista pitkin sekä sijoittuneet lautalle. He olivat vaihtaneet tuskin sanaakaan, keskenään tai lautanmään kanssa, ennen kuin kaikki olivat pelastuneet. Ja nyt lautta irtosi laivasta juurikon liekit rupesivät loimua maan kajuutan ikkunoista vaakasuorina hehkuvina kärmeenkielinä. Lautta, jolle nyt oli tullut 12 henkilöä lisää, kulki taas pohjoista kohti ja kun pelastetuille oli ainnettu vettä, jota he suuresti kaipasivat Fransiskosaiheilta haluamansa tiedot. Laiva oli kotoisin Kartagenasta etelä Amerikasta ja oli purjehtenut sieltä Lissa Boniin. Sen oli vuokrannut muuan espanjalainen Señor Cumanos, jolla oli laatioja maa-alueita Magralena joen rannoilla. Hän oli käynyt Lissa Bonissa tervehtimässä erästä sukulaistaan ja oli sieltä purjehtenut Kanariaan saarille, jossa hänellä oli myös tiluksia. Matkalla Lissa Bonista etelä Amerikkaan tuuli ajoi heidät etelään ja sitten he kohtasivat Kostajan, joka alkoi ajaa heitä takaa. Hyvänä purjehtijana Laiva oli kuitenkin ehtinyt kulkea pitkän matkaan ennen kuin merirosvut sen saavuttivat. Kun rosvot valtasivat sen ja huomasivat, että lasti oli helle tuskin minkään arvoinen. Lastiruumassa oli näitä vain huonekaluja ja muita Señor Cumanoksen hankkimia tavaroita. He olivat erihdyksestä suutuksissaan särkeneet kaikki veneet, sytyttäneet sitten laivan palamaan ja vartioineet sitä, kunnes ei enää voinut olla toivua, tulen sammumisesta. Sitten ilkiöt olivat jättäneet viettomat uhrinsa varman kuoleman saaliiksi. Franssisco kuunteli Señor Cumanoksen kertomusta ja kuvasi sitten, miten oli itse lähtenyt kuunarista ja missä seikkailuissa sittenmin oli ollut. Hän oli nyt kuitenkin sangen levoton siitä, milloin pääsisiin maihin tai saisi apua jostakin laivasta. Kun heitä nyt oli lautalla niin paljon ja hei sitäpaitsi jo olivat pitkän aikaa olleet merellä, hänen oli pakko vähentää vesiannoksia. Onni suosi heitä kuitenkin kaikkien koettelmusten perästä. Kolmantena päivänä tuli näkyviin laiva, josta heidät huomattiin. Laiva purjehti heitä kohti ja korjasi haaksirikkoiset. Se oli kuunari, joka kultti rannikkoa pitkin ostamassa kultahiataa ja norsun luuta, mutta Señor Cumanoksen loistavat tarjoukset saivat sen päällikön luopumaan suunnitelmistaan ja purjehtimaan Atlantin poikki, Kartagenaan. Franssisco oli yhden tekevää mihin hän suuntasi kulkonsa ja Señor Cumanoksesta hän oli saanut uskollisen ystävän. Te olette pelastanut henkeni, sanoi espanjalainen. Sallikaa minun maksaa velkani, tulkaa mukaani ja jääkää asumaan luokseni. Franssisco, joka myös puolestaan oli mieltynnyt espanjalaisen, suastui tarjoukseen ja he saapuivat kaikki onnellisesti Kartakenaan, josta lähtivät Señor Cumanoksen tiluksille. Magdalena joen varrelle, yhdenen toista lupun loppu. Meri Rosvo, 12 luku, kirjoittanut Frederick Marrajat, suamentanut Carlo Cramsu. Tämä LibriVox-äänite on julkista omaisuutta. Lutnanti, Edward Templemore, oli siis länsi intiassa lutnanttina ja hänen hallussaan oli Amiraalilaivan saattualuksen päällikkyys. Aluksen nimi oli Enterprise. Se oli rakennettu Baltimoreessa samalla kertaa kuin sen sisarlaiva. Molemmat kuunarit olivat olleet kuuluja kauneudestaan ja merkelpoisuudestaan. Ja kuinka erilaisiin toimiin, ne olivatkaan joutuneet. Molemmat oli alkuaan rakennettu orjalaivoiksi. Nyt toinen käytti Englani lippua ja kulki merellä Enterprise nimisenä. Kun taas toisessa, joka risteeli merillä, Kostajana liähui Meri Rosvo lippu. Enterprise oli monessa suhteessa varustettu samalla tavalla kuin sen sisarlaiva. Siinä oli pitkä metalli tykki keskilaivassa ja pienempiä laidoilla. Laivaväin lukumäärässä oli kuitenkin melkoinen ero, sillä Enterprisessä oli miehistyä ainoastaan 60 matruusia. Samoin kuin useampia muita Amiraalilaivan saattualuksia, sitäkin käytettiin kuljettamaan Milloin muonalähetyksiä, Milloin Amiraalin virka-ilmoituksia. Vähin, kun sitä ei tarvittu muualla, sitä voitiin käyttää niinkin tärkeihin tehtäviin kuin hellän rakkauskirjeen viemiseen kaunille neidolle. Sitä paitsi on selvää, että sillä oli sama tehtävä kuin muillakin hänen majestettinsa laivoilla. Senkin oli näitä määrä polttaa, upottaa ja hävittää, mitä vihollisten omaa se vain tiellään kohtasi. Mutta kun se tavallisesti kuljetti virkakirjeitä, joiden todellista tärkeyttä ei luonnollisesti tiedetty, se ei sellaisilla asioilla olle saanut saanut poiketa määrätöstä suunnastaan. Edward Tempelmore poikkeesi kuitenkin silloin tällöin hiukan suunnasta ja oli äsken kunniakkaan kahkan jälkeen valloittanut Sorjan kaaparjaluksen ryöstolaivan. Siitä urotyästä hän odotti virka-ylennystä, mutta Amiraali arveli hänen olevan vielä liian nuori ja antoi niin ollen ensimmäisen avoimen paikan omalle veljenpojalleen, joka sen Amiraali oli unohtanut. Oli vielä nuorempi. Edward nauroi, kuullessaan Port Royaliin tullessaan tuosta nimityksestä, ja Amiraali, joka oli odottanut, että nuori mies olisi vastoin käymisestään nyrpeä, oli niin tyytyväinen nähdessään hänen iloisen ilmeensä, että pyhästi lupasi varata Tempelmorelle ensimmäisen avoimen paikan. Mutta senkin lupauksensa hän unohti kokonaan, koska Edward sattui olemaan pitkällä risteilyllä, kun jälleen tuli paikka avoimeksi. Lutnanti Tempelmore oli nyt ollut melkein kaksi vuotta Enterprise-päällikkönä ja tyytynyt nurisematta kohtalonsa, koska hänellä oli iloinen luonne ja hän vietti mielensä mukaista onnellista elämää. Herra Witterington hemmotteli häntä liijaksikin. Edward sai niin paljon rahaa kuin vain tahtoi, ja hänellä oli huvituksia runsaasti. Muiden hauskuuksien ohella hän oli joutunut alttamattomasti rakkauden pauloihin. Kerran olle saan matkalla Windward saarille. Hänen oli onnistunut auttaa Espanjalaista laivaa, jossa matkusti puertorikon uusi kuvernööri perheinen ja suostunut viemään heidät maihin tuolle saarelle. Siitä hyvästä englantilainen Amiraali oli saanut kohteliaan kirjeen, joka päättyi siihen kohtuulliseen toivotukseen, että hänen ylhäisyyteensä Amiraali eläisi tuhat vuotta, ja samalla siinä oli kutsu Edward Tempelmorelle. Käydä heitä tervehtimässä, milloin hyvänsä hän sattui kulkemaan ohi. Tämä kutsu oli samanlainen tyhjä kohteliaisuus kuin kuvernöörin Amiraalille lausuma toivotus. Mutta asia oli niin, että kuvernöörillä oli yksi ainoa hyvin kaunis tytär, jota huolellisesti vartioivat vanha hoitajatar sekä munkki, jonka hoitoon kaikki kuvernöörin talossa tehdyt synnit uskottiin. Ja Edward oli ollut niin harha oppinen, että oli rakastunut tuohon katolliseen tyttöön. Tyttö oli tosiaankin hyvin kaunis, ja lisäksi kiihkeä tunteinen, niin kuin kaikki espanjalaiset naiset. Ne muutamat päivät, jotka hän yhdessä isänsä kanssa oleskeli kuunarissa, riittivät herättämään rakkauden liäkin niin hehkuvissa olennoissa kuin Clara de Alvarets ja Edward Tempelmore olivat. Munkki oli jätetty vuodon saaneeseen laivan, kun kuunarissa ei voitu saada hänelle eikä hoitajattarelle tila, ja tytön isällä, Don Felix de Matos de Copas de Manila, de Alvaretsilla, oli liian paljon tekemistä sikaristaan, jotta olisi joutanut pitämään tytärtään silmällä. Heidän noustuan maihin, Edward Tempelmore, kutsuttiin heidän varsinaiseen asuntoonsa, joka ei ollut kaupungissa, vaan hymyilevän lahden rannalla, saaren eteläpuolella. Kaupunkitaloa käytettiin ainoastaan virkahuoneistona sekä suurimmissa juhlatilaisuuksissa. Siellä oli liian kuumo asua, ja kuverneuri oleskelikin siellä ainoastaan muutamia tunteja päivässä. Edward viipyi saarella lyhyen aikaa, ja lähtiessään hän sai isältä, mainitun englantilaiselle amiraalille osoitetun kirjeen ja tyttärältä lujan uskollisuuden vakuutuksen. Kun Edward lähetettiin risteelyretkelle, kuten aina tapahtui, kun ei ollut mitään muuta tekemistä, hän kysyi amiraalilta, eikö hänen, jos hän sattumalta joutuisi puartorikon lähelle, pitäisi jättää espanialaiselle kuverneurille jokin vastaus tämän kirjeeseen. Ja amiraali, joka ymmärsi, kuinka tärkeätä oli ylläpitää hyvää sopua, vieraiden valtojen kanssa, havaitsi kysymyksen aiheelliseksi ja antoi hänelle kirjeen toimitettavaksi. Toinen tapaaminen oli tytön puolelta vielä sydämellisempi kuin ensimmäinen, vaikka hurskas munkki ja vanha hoitajatar katselivat sitä karsain silmin. Varovaisuus olikin tarpeen, ja kun salassa pitäminen antaa rakkaudelle vain lisää tenhoa, Clara sai Edwardilta kaukoputken ja pitkän kirjeen, jossa ilmoitettiin, että hän saapuu niin usein kuin vain on mahdollista kuunarillaan saaren eteläpuolelle ja odottaa siellä ikkunasta merkkiä, osoituksiksi siitä, että Clara on huomannut hänen aluksensa. Seuraavana aamuna hän tulee sitten veneellään maihin ja kohtaa Claraan sovitulla paikalla. Tuo kaikki oli ihastuttavaa, ja Edwardin oli kuluneena vuonna onnistunut kolme neljä kertaa kohdata lemmittynsä, ja aina hän oli lukemattomia kertoja vaihtanut uskollisuuden lupauksia Claraan kanssa, eikä heitä ollut kukaan huomannut. He olivat sopineet niin, että Clara luopuu koristaan ja isästään sekä uskoo onnensa englantilaisen harhaoppisen miehen käsin. Ihme kyllä, Amiraali ei huomannut mitään kummallista siinä, että Enterprise pistäytyi niin usein Puerto Rikossa, vaikka Edwardin täytyy näyttää laivan päiväkirjaa joka kerran sieltä palatessaan. Mutta Amiraali oli tyytyväinen, kun hän oli valmis muun tehtävän puutteessa lähtemään aluksellaan risteilylle. Hänen päiväkirjansa tuotiin maihin ja jätettiin kokoon käärittynä ja sinne töitynä Amiraalin adjutantille. Adjutantti työn sinne luotaan, eikä välittäidit niissä sen enempää ja Edwardilla oli aina jokin juttu valmiina, istuutuessaan Amiraalin vieraana tämän päivällispöytään. Enterprise oli saanut määräyksen mennä joutuin antikuuaan ja kun Edward piti tuota matkaa sopivana tilaisuutena päästä Clara, Dalvareetsiä tervehtimään. Hän ohjasi paluumatkalla laivansa saaren eteläpuolelle niemen erustalle. Pian hän näki valkoisen uutimen, joka oli päästetty liehumaan ulos ikkunasta. Siinä se on, Herra Lutnanti, sanoi nuori Karetti, joka seisoi hänen viedessään. Edward oli käynyt paikalla niin usein, että Enterprisein koko väki tiesi hänen hellä tunteensa. Näyttää rauhan lippua. Älkää puhuka tyhmyksiä, Herra Warren, vastasi Edward nauraen. Miten te tämän asian tiedätte? Arvan vain siitä, mitä on tapahtunut, mitä vasta tapahtuu, ja tunnen ruumiissani, että minun on mentävä maihin teidän kansanne tänä iltana ja odotettavaa teitä ensi yönä. Se on mahdollista, mutta käsikää vetää Haruskeulapurjeen jalusnuorat kireämmälle. Meidän on nyt mentävä niemen taakse. Karetti oli oikeassa. Samana iltana, juuri ennen pimeään tuloa, hän meni päällikkönsä kanssa maihin. Vielä kerran rakas Clara. Sanoi Edward ottaen rakastetultaan pois tämän pitkän hunnun ja sulkien hänet syliinsä. Niin, Edward, vielä kerran, mutta pelkään, että tämä kertaa on viimeinen. Kamarinetoni Inetz on ollut kovin sairaana ja ripittäytynyt isä Ricardolle. Minua niin pelottaa, että hän on kauhistuksissaan, hän luuli kuolevansa, tunnustanut kaiken. Nyt hän on paranemaan päin. Miksi luulet hänen tunnustaneen munkille kaiken? Et tiedä, miten hubakko hän on sairaana olle saan. Meidän uskontomme on erilainen kuin teidän. Niin on, mutta minä opetan sinulle paremman. Ole vaihti, Edward, noin et saa puhua. Pyhän eitsit, jos isä Ricardo kuulisi. Luulen varmaan, että Inetz on juorunnut, sillä munkki katselee minua niin ankareasti mustilla silmillään. Ja eilen hän huomautti, etten ole ripittäytynyt pitkään aikaan. Käske hänen hoitaa omat asiansa. Mutta sehän juuri onkin hänen asiansa. Eilen illalla minun täytyi tunnustaa hänelle syntini. Juttelin koko joukon, mutta sitten hän iski silmänsä minun. Oikein ankareasti kysyän, olinko kertonut kaiken. Vapisin sanoessani, että olin, sillä se oli valhetta. Minä tunnustan syntini ainoastaan luojalleni ja rakkauteni vain sinulle. Te sinä samoin, rakas. Minä tottelen sinua puoleksi, rakkauttani en tunnustan. Syntejä ei sinulla ole lainkaan, siis tottele neuvuaani kokonaisuudessaan. Vaiti Edward, noin et saa puhua. Meillä on kaikilla syntejä ja voimiten hirmoinen synti jonkaan, että minä rakastan sinua, joka olet harhauskoinen. Pyhän eitsyt, annan minulle anteeksi, mutta minä en voi voittaa sitä. Jos se on ainoa syntisi, rakas, voin empimättä antaa sinulle synnin päästön. Älä laske leikkiä, Edward, vaan kuule minua. Jos Inets on tunnustanut, he hakevat minua aina täältä, emmekä siis voit tavata toisiamme ainakaan tällä paikalla. Tunnethan sen pienen lahden, joka on tuolla kallion takana. Se ei ole paljon kauempana, ja siellä on luola, jossa voin odottaa sinua. Tästä lähtien meidän on kohdattava toisemme siellä. Niin, tehdään niin, rakas. Mutta eikö se ole liian lähellä rantaan? Etkö pelkää veneen miehistyä, joka aivan varmasti silloin näkee sinut? Mutta voimmehan poistua kauemmaksi rannasta. Pelkään ainoastaan isä Ricardoa ja Neitsyt Mariaa. Vanhurskas taivas, jos isäni tietäisi tämän, olisimme hukassa ainaiseksi erotettuja. Ja Clara nojasi päätään Edwardin olkaan ja vuoratti suuria kyynelleitä. Meillä ei ole mitään pelättävää Clara. Hiljaa, kuulin ritenää oranssipuiden takaa. Kuule. Niin, niin, kuiskasi Clara hätäisesti. Siellä on joku, mene rakas, Edward mene. Clara juoksi hänen luotaan ja kiiruhti pois lehtokujaa pitkin. Edward katsoi myös parhaaksi poistua. Riensi kapeaa ja kivistä polkua viidäkon läpi ja oli pien rannassa Venessään. Enterprise palasi pääasemalle ja Edward ilmoittautui Amiraalille. Minulla on työtä teille, Luutmanpi Tempelmore. Teidän täytyy heti valmistautua lähtemään kuunarillanne jälleen merelle. Olemme löytäneet teille arvoisenne vastustajan. Toivon, että tapaan hänet, Herra Amiraali, vastasi Luutmanpi. Niin minäkin toivon, sillä jos voitte antaa hyvän kertomuksen tästä jutusta, se tuo teille ylennyksen. Merirosvokuunari, joka on kauan häirinnyt turvallisuutta Atlantilla, on nähty Pärpadosin kohdalla ja Amalia on ajanut sitä takaa. Mutta näyttää siltä, ettei ainoakaan laivastomme alus saavuta sitä, jollei kenties Enterprise. Sittenmin merirosva-alus on vielä vallannut kaksi länsiintiässä kulkevaa laivaa ja sen on nähty purjehtivan ne mukanaan Gaianaan rannikkoa kohti. Aio nyt antaa teille lisää väkeä, 30 miestä ja lähettää teidät ajamaan sitä. Kiitoksia Herra Amiraali, vastasi Edward ja hänen kasvansa loistivat ihastuksesta. Kuinka pian voitte olla valmiina? kysyi Amiraali. Huomis aamuna. Oivallista, sanokaa Herra Hadleylle, että hän jättää minulle väkeä koskevat määräykset sekä teidän purjehdusmääräyksenne, niin alle kirjoitanne. Mutta muistakaa Lutlanti Templemore, teillä on vaarallinen otus pyydyssettävänä. Olkaa varovainen, urhoollinen pekyllä olette, sen jo tiedän. Edward, Templemore lupasi kaiken, niin kuin useimmat ihmiset tekevät sellaisessa tilaisuudessa. Seuraavana iltana Enterprise oli jo kaukana Alvala Merellä ja kiiti eteenpäin täysin purjein. 12. luvun loppu. Meri Rosvo, 13. luku. Kirjoittanut Frederick Marriott. Suomen tannut Carlo Cramsu. Tämä LibriVox äänite on julkista omaisuutta. 13. luku. Maihin nousu. Senior kumanuksen maatila, johon hän ja hänen perheensä sekä Francisko heidän seurassaan olivat vetäytyneet maa-elämää viettämään, ulottui Magdalena, joen suusta monta mailia jokea vastavirtaan. Siellä oli hedelmällistä lietenmaata, leveä alueviljavia niittymaita, joilla käyskenteli suuria karjalaumoja. Asuinrakennus oli ainoastaan noin 100 metrin päässä kauniin joen rannasta, ja kapea, mutta syvä lahti, pisti läheisimpiin ulkorakennuksiin saakka. Mutta senior kumanoksella oli vieläkin arvokkaampia tiluksia. Noin kahdeksan mailia ylempänä, Jambranon kaupungin läheisyydessä, hänellä oli kulta kaivos, joka viime aikoina oli ollut sangen antoisa. Kultapitoinen sora ja lietemmaa tuotiin sieltä veneillä jokea alas ja huuhdottiin pikkulahdelman rannalla ulkorakennuksissa. Jalosukuisen espanjalaisen maatilalla oli työväkeä satakuntahenkeä, osatyöskenteli huuhtomoissa, osa oli varsinaista palvelusväkeä. Kun Franssisco oli ollut tilalla jonkin aikaa, hän sai luottamustoimen senior kumanoksen töiden ylikaitsiana, ja osoitti ansaitsevansa tuon tärkeän toimen niin hyvin, että häntä pidettiin perheen jäsenenä. Eräänä aamuna Franssisco taas meni huuhtomoihin avaamaan niiden pienteen kannellisten veneiden luukkuja, jotka olivat juuri kultasora lastissa saapuneet Jambranosta. Kaivoksen päälysmies lukitsi näitä aina veneiden säiliöt lähettäässään ne matkaan, ja senior kumanoksella oli avaimet. Silloin yksityönjohtajista kertoi tuntemattoman aluksen laskeneen edellisenä päivänä Ankkuriin joen suulle. Varhain aamulla se oli nostanut Ankkuriin ja näytti pyrkivä nyt vuoroin maalle päin vuoroin jälleen merelle. Arvottavasti se on matkalla kartakenaksna, Tuumi Franssisco. Valkamme Dios, sitäpä en usko herra, sanoi Diago. En olisi pitänyt lukua koko asiasta, mutta minusta tuntuu Oudolta, että Kiekomo ja Pedro, jotka lähtivät eilen illalla tavalliseen tapansa kalastamaan, eivät ole palanneet, vaikka heidän on tapana tulla takaisin ennen puolta yötä. Todellakin se on kummallista. Eivätkö he ole koskaan ennen olleet poissa niin kauan? Eivät koskaan herra ja he ovat kalastaneet yhdessä seitsemän vuotta. Franssisco ojensi avaimet miehelle, joka aukaisi lukut ja antoi ne takaisin. Tuossa se on, tämä huudahti samassa. Noin neljän mailin päässä pisti niemenkärjen takaa äkkiä näköviin laivan keulapurje. Franssisco katseli laivaa tuokion ja lähti sitten suoraan asuin rakennukseen, virkamatta enää sanakaan. No, Franssisco, sanoi senior kumanos, hämmäntäi lusikallaan pientä suklaa kuppihan. Mitä uutta tänä aamuna? Nuestra senjooran del karmen ja akuilla ovat tulleet. Minä olin juuri avaamassa lukut. Tuolla niemen edustalla näkyy olevan laiva, jota siätää tarkastaa, ja minä tulin hakemaan kaukoputkea. Siätää tarkastaa. Miksi? Siksi etteivät Kijakomo ja Bedro, jotka eilen illalla lähtivät kalastamaan, ole palanneet takaisin eikä heistä ole senkoommin kuulludut mitään. Sepä merkillistä, mutta mitä tuolla laivolla on sen asian kanssa tekemistä? Siihen kysymyksen vastaan sitten, kun olen saanut katsoa laivaa tarkemmin, sanoi Franssisco, joka oli ottanut kaukoputken ja veti sitä paraikaa ulos kotelostaan. Hän nojautui ikkunaan pieleen ja tarkasti hetken laivaa sanakaan virkkamatta. Niin, elävän Jumalan nimessä, se on Kosta ja eikä mikään muu. Hän huudahti, laskien kaukoputken kärstään. Mitä sanotte? Kysyi Senior Kumanos kiivaasti. Se on Merirosvokuunari Kosta ja niin totta kuin elän. Senior Kumanos, teidän täytyy heti ryhtyä puolustustoimiin. Tiedän, että he ovat jo kauan aikoneet tulla tällä suunnalle, josta he odottavat hyviä saaliita. Kalastajienne katoamisesta päättelen, että he ovat eilen illalla lähettäneet veneitään vakoilemaan ja silloin saaneet nuomiehet siapatuksi vangiksi. Lien, ette oikeassa! Vastasi Senior Kumanos miettiväisen näköisenä. Jos nimittäin voimme edellyttää, että aivan varmasti tunnettu sen Merirosvola-aivaksi. Tunnenko? Senior Kumanos, tunnen siitä joka hirren, jok ikisen lankunpätkän. Ei ole sitä köydenpätkää eikä väkipyörää, jota en siinä tuntisi. Neljänmaillin päähän saatan tällaisella, kaukoputkella erottaa joko ainoan seikan, mikä erottaa sen takilan muista laivoista. Voin vannua, että se on kostaja. Toisti Fransisko vielä kerran tarkastain kuunaria kaukoputkella. Entä, jos he hyökkäävät kimppuumme? Meidän täytyy puolustautua ja karkottaa heidät pois. He tulevat epäilemättä yällä veneillä maihin. Jos he purjehtisivat tänne kuunarilla päiväsaikaan ja laskisivat ankkuriin tähän vastapäätä, ei meillä olisi toivoa menestyksestä. Mutta heillä ei ole aavistustakaan siitä, että minä olen täällä ja että heidät tunnetaan ja luulen, että he aikavat karata kimppuumme vasta illalla. Miten siis ehdotat, Fransisko? Ehdotan, että lähetämme kaikki naiset Don Theodoron luo. Sinne hän on ainoastaan viisi mailiä ja kutsumme kaikki miehet kokoon niin pian kuin mahdollista. Jos varustamme talon murroksilla, olemme kylliksi voimakkaat ajamaan heidät pakosalle. He eivät voi tuoda maihin enempää kuin 90 tai 100 miestä, koska aina täytyy jättää muutavia kuunaria vahtimaan, ja meillä on miehiä ihan yhtä paljon. Olisi kai parasta luvata välle palkinto, jos he käyttäytyvät hyvin. Olette oikeassa, mutta meillä on täällä kulta soraa. Parasta jättää se tänne. Veisi liian paljon aikaa siirtää sitä muuanne ja jäisimme niitä miehiä vaille, joiden haltuun kulta uskottaisiin. Huhtomot on jätettävä autioiksi, ja kaikki millä on jotakin arvoa, on vietävä sieltä pois. Lultavasti he sytyttävät majat tuleen. Joka tapauksessa meillä on vielä riittävästi aikaa, jos heti ryhdyme toimiin. No niin, Fransisko, uskon päällikkyyden ja kaikki toimenpiteet teidän huoleksenne. Mennen itse senjoura Isidoran puheille. Lähettäkää sana välle ja puhukaa heille. Luvatkaa palkintoja. Tehkää ja käskekää, niin kuin hymäksi näette. Toivon voivani osoittaa, ansaitsevani luottamuksenne. Vastasi Fransisko. Garamba! Huudahti vanha herra, lähtiessään huoneesta. Olipa totta tosiaan onni, että te olette täällä. Muuten meidätkai olisi kaikki tyyni murhattu vuoteisiimme. Fransisko lähetti salan maatilan päällysmiehille. Ilmoitti, mitä hänen arvelunsa mukaan oli odotettavissa. Ja kertoi heille suunnitelmansa. Sitten kutsuttiin kokoon kaikki muutkin. Ja Fransisko selitti, ettei kenelläkään ollut odotettavana armoa, jos merirosvot pääsivät voitolle. Sekä toiselta puolen, mitä palkintoja senior kumanos antaisi heille, jos he täyttäisivät velvollisuutensa. Espanjalaiset ovat luonnostaan urhollisia. Ja Fransiskon innostamina he päättiivät puolustaa maatilaa viimeiseen saakka. Senior kumanoksen taloa oli verraten helpopuolustaa tällaiselta hyökkäykseltä. Oli näet odotettavissa ainoastaan kivääri tulta. Muurit, jotka olivat kivestä, muodostivat suorakaiten. Yläkerrassa oli parveke ja useita ikkunoita, mutta alakerroksessa ainoastaan kaksi ikkunaa. Porttia lukuunottamatta ei tuossa osittain espanjalaisen, osittain maurilaisen tyyliin, tehdyssä rakennusryhmässä, ollut maan rajassa ainoatakaan aukkoa. Jos vain hyökkäijät voitaisiin estää tunkeutumasta rakennuksen ala-osaan, nämä joutuisivat taistelemaan kovin epäedullisissa olosuhteissa. Sen vuoksi tukittiin ensin alakerroksen ikkunat, niiden kohdalle kasattiin suuret joukot kiviä, laattiasta kattoon ja perä seinään saakka. Ja samalla ryhdyttiin kaikkiin mahdollisiin valmistuksiin, jotta portti saataisiin yöksi lujasti teljetyksiin. Tikapuita nostettiin pystyyn parvekkeelle, joka vahvistettiin melkein rinnan korkeudelta kivääri tulta kestäväksi. Iltapäivällä Isidora Rauva ja talon muut naiset lähetettiin Don Theodoronlua, ja Senior Cumanos suostui Fransiskon pyynnöstä, ja Seniora Isidoran kiihkeestä rukauksista lähtemään heidän mukansa. Hän kutsui väkensä kokoon, ilmoitti uskonensa päällikkyinen Fransiskolle, ja lausui toivovansa, että he täyttäisivät velvollisuutensa. Puriste sitten Fransiskon kättä ja oli pien ratsastavan seuruensa mukana, kadunnut metsään jokeehreunnustavien kapeiden niittymäiden taakse. Kiväärejä ja ampumavaroja oli runsaasti. Muutamat miehet pantiin valamaan luoteja, toiset puhdistamaan pyssyjä, jotka olivat pitkät ajat olleet käyttämättöminä. Ennen ilta oli kaikki valmiina. Jokainen mies oli saanut aset ja ampumavaroja, ja Fransisko ehti jälleen pitää silmällä kuunaria, joka oli päivällä purjehtinut ulommaksi maasta, mutta lähestyi nyt jälleen rannikkoa. Puoli tuntia ennen hämärän tuloa, se kääntyi kolmisen mailin päässä rannikosta ja lasketteli suoraan merelle. He aikoivat tänä iltana hyökätä kimppuume, sanoi Fransisko. Siitä olen melkein varma. He ovat hinanneet ylös nokkaharustaljat ja valmistautuneet laskemaan parkassin vesille. Anta heidän vain tulla herra, kyllä he täällä saavat kuuman löylin, vastasi diako, joka oli alipäällikkönä. Pian oli niin pimeä, ettei laivaa voinut enää erottaa. Fransisko ja diako käskivät kaiken vään asuin rakennukseen. Sen ovi oli lujasti teljetty ja sitä vasten oli kasattu muutamia isoja kallion lohkareita, joita oli vieritetty eteiseen. Viisi miästä Fransisko oli asettanut joen rannalle noin 100 metrin päähän toisistaan pitämään silmällä, milloin rosvojen veneet lähestyivät. Kello oli kymmenen illalla, kun Fransisko ja diako laskeutuivat tikapuita myöten ulos ikkunasta ja menivät tarkastamaan vartijoita. Herra, sanoi diako heidän tultuaan joen rannalle, mihin aikaan luulette noiden roistojen aikovan koettaa onneaan? Siitä on vaikea sanoa, jos heillä on päällikkönä sama mies, kuin minun ollessani laivassa, ei mitään tapahdu ennen kuin kuun on laskenut, mutta jos päällikkö on joku toinen, he eivät kenties ole niin varomaisia. Pyhän eitsyt, oletteko te, Herra, joskus ollu tuossa laivassa? Olen kyllä ja pitkän aikaa, mutta en ollut siellä omasta tahdostani, jollen olisi ollut siellä en olisi nyt tuntenut sitä kostajaksi. Aivan niin, Herra, meidän tulee kiittää pyhymyksiä siitä, että kerran olette ollut meri rosvona. Olisi ollut parempi, ettei olisi koskaan joutunut sellaisen seuraan, vastasi Fransisko hymyillen. Minä olen nähnyt niin kauheita juttuja tapahtuvan tuossa laivassa, että niitä muistellessa veri vielä hyytyy suonissani. Fransisko kuvaili Diegolle eräitä hirmutöitä, joita oli nähnyt kostajassa, ja hän oli juuri keskellä kertomusta, kun sieltä, minne kauimpana oleva vartia oli asetettu, kuului kiväärin laukaus. Varohan, Diego! Yhä ligempää kuului nyt merkkejä, että veneet olivat aivan lähellä, ja muutaman minuutin kuluttua kaikki vartijat saapuivat ilmoittamaan, että meri rosvot soutivat paraikaa jokia ylös, kolmella veneellä, ja olivat neljännesmaillin päässä valkamasta. Diego! Mene ylös isoon rakennukseen katsomaan, että siellä on kaikki järjestyksessä. Minä viivyn täällä vähän aikaa. Mikä ampuko ennen kuin minä tulen? Diego ja vartijat poistuivat, ja Fransisko jäi yksin rannalle. Kohta kuului selvästi airojen loiskinaa, ja Fransisko koetti tarkata, kuuluisiko mitään puhetta? Veneiden lähestyessä hän saattoi erottaa Haavkhurstin äänen. Vartijoiden merkkilaukaukset olivat ilmaisseet rosvoille, että heidän tulonsa oli huomattu, ja että he luultavasti saisivat kokea vastarintaa. Ei siis tarvinnut enää pysytellä hiljaa. Lakatkaa soutomasta pojat, Lakatkaa soutomasta, huusi Haavkhurst. Yhdessä veneessä lakattiin soutomasta, ja heti sen jälkeen toisissakin. Fransisko saattoi nyt selvästi erottaa kaikki kolme venettä noin kaapelin mitan päässä, ja miesten äänet kuuluvat selvästi pitkin vettä, tähtikirkkaassa hiljaisessa yössä. Tässä on pieni lahti, joka ulottuu tuolla ulompana oleviin rakennuksiin asti. Puhui Haavkhurst. Eikö siellä olisi parempi nousta maihin? Rakennukset voivat olla meille suojana, jollei niitä ole jo miehitetty. Aivan niin! Vastasi ääni, josta Fransisko heti tunsi puhujan kainiksi. Hän elää siis, ajatteli Fransisko, hänen verensä ei ole vielä minun omalla tunnollani. Vedelkää taas, pojat, komensi Haavkhurst. Veneet kiitivät lahden pohjaan, ja Fransisko riensi takaisin päärakennukseen. Nyt pojat, sanoi hän, kiiveten sukkelaan tikapuita ylös. Nyt meidän täytyy osoittaa rohkeutta ja päättäväisyyttä. Joudumme tekemisiin hurjan rohkeiden miästen kanssa. Tunsin kapteenin ja ensimmäisen perämiehen äänen, joten ei ole enään epäilystäkään, tulijat ovat varmasti meri-rosvoja. Veneet ovat jo lahdessa, ja rossot aikavat astua maihin majojen takana. Vetäkää ylös tikapuut ja laskekaan ne parvekkeelle, mutta älkää ampuko ennen kuin voitte tähdätä tarkasti. Hiljaa nyt, miehet, tuossa ne tulevat. Meri-rosvot näkyivät lähenevän, tiheänä rykelmänä majoilta päin. Kun heitä oli mahdollitonta koettaa torjua, muualta kuin kuistin puolelta, jossa ei ollut tilaa kuin kahdeksalle tai kymmenelle miehelle. Fransisko käski, että jokaisen miehen tuli ammuttuaan väistyä syrjään panostamaan kivääriä, antaakseen tilaa toisille. Kun meri-rosvot olivat puolitiässä majojen ja asuinrakenuksen välillä, Fransisko komenssi miehensä ampumaan. Meri-rosvot alkoivat myös ampua, nostivat suuren huudon ja hyökkäsivät eteenpäin haafkust ja kain etunenässä. Kun espanjalaiset eivät aluksi voineet laukaista enempää, kuin tusinan verran kiväärejä kerrallaan, vihollinen luuli heidän mieslukuan paljon pienemmäksi, kuin se todella oli, ja ryhtyi kohta toisenlaisiin keinoihin. Rosvot hajaantuivat puoli ympyrään kuistin eteen ja pitivät yllä alituista kiusallista tulta Fransiskon joukkoa vastaan, joka vastasi ampumiseen neljännes tunnin ajan. Mutta kun kaikki keväärit vähitellen joutuivat mukaan leikkiin, meri-rosvot huomasivat pian, että heillä olikin edessä vaarallisempi vihollinen, kuin he ensin olivat luuleet. Nyt olitullut aivan pimeä, ja oli mahdollisimman erottaa mitään muu-loin kuin äkillisten salamoiden välähtäessä kivääreistä. Kain ja half-hurst jatkoivat ampumistaan, ja heidän onnistui päästä rakennuksen vierelle kuistin alle. He tarkastivat portteja ja ikkunoita, ja huomasivat kohta, että oli varsin vähäntoivua päästä murta, ja kautumaan niistä sisään. Sen sijaan he havaitsivat heti, että heidän väkensa oli hyvässä suojassa kuistin alla, jonka puisen lattian läpi saattoi lisäksi ampua, ylhäällä olevia vihollisia. Half-hurst riensi pois, ja palasi kohta takaisin mukanaan puolet miesjoukostaan. Pian saattoi huomata, kuinka tehokastamäten puoli. Meri-rosvojen luodit tunkeutuivat lattialautuen läpi, ja haavoittivat pahasti monta espanjalaista, ja Fransiskon täytyi vihnoinkäskeä väkensä vetäytyä huoneisiin ja ampua ikkunoista. Mutta tästäkin taistelutavasta oli pian luovuttava, kun rossot sytyttivät palamaan, kuistin rutikuivat puiset kannatin pylvät. Liekit luikertelivat vähitellen ylöspäin pylvätä pitkin, kiertyivät kärmeinä niiden ympäri, ja nuoleskelivat kohta rintavarustusta. Vihnoin oli koko kuisti tulessa, mistä oli suuri etu hyökkääjille, jotka nyt saattoivat nähdä talon puolustajat. Monta oli kaatunut ja haavoittunut. Savuja kuumuus kävivät niin sieltämättömiksi, ettei yläkerrassa voinut enää nolla, vaan kaikki vetäytyivät Fransiskon kehotuksesta pohjakerrokseen. Mitä nyt on tehtävä, herra? Kysyi Diago huolestuneen näköisenä. Mitäkö tehtävä? Vastasi Fransisko. Kuisti on poltettu siinä kaikki. Talo ei syty tuleen. Sehän on pelkkää kiveä. Katto voisi mahdollisesti syttyä, mutta tässä mennyt kaikki olemme. Enkä saata huomata rosueen pääseen sen kauemmaksi, kun olivat alussa. Niin pian kuin kuisti on palannut kokonaan, menemme taas tuonne ylös ja alamme ampua ikkunoista. Kuulkaa, herra. Nyt ne koittavat murtaa porttia. Voivat hän koitella sitä hetkisen aikaa. Portti heidän olisi pitänyt murtaa olle saan kuistinalla, jolloin me emme heitä nähneet. Kun se on palannut loppuun, voimme torjua heidät. Minä menen tuonne ylös katsomaan, miten asiat ovat. Älkää, herra. Siitä ei ole mitään hyötyä. Miksi antautuisitte vaaraan nyt, kun tuli loimottaa niin kirkkaasti? Sitä minun juuri täytymänä katsomaan. Kuule diäko, toimita kaikki haavoittuneet pohjoisen puoleiseen huoneeseen. Siellä he ovat parhaiten turvassa, eivätkä ole muiden tiellä. Fransisko nousi kiviportaita yläkerrokseen. Huoneet olivat täynnä savua, eikä hän voinut erottaa mitään. Luoti suhahti hänen ohitseen, ja hän meni ikkunaan etsien suojaa pylvään takaan. Liekit eivät enää loimuneet yhtä raivokkaina, eikä kuumuus ollut enää niin sieltämätön kuin äsken. Pian ilmaisi pariin kertaan toistuva rytinä, että kuisti oli romahtanut maahan. Fransisko katsoi ulos ikkunasta. Rakennuksen eteen oli varissut hehkuvaa tuhkaa, ja hyökkäjien täytyi hetkeksi vetäytyä takaisin. Kuistista ei ollut jäljellä muuta kuin muurin ikkunoiden yläpuolelle asetettujen poikkihirsien palavat tyngät, sekä kannatin pylväiden hehkuvat jäännökset. Mutta savuhälveni alhaalla ja pari kiväärin laukausta ilmaisi, että Fransisko oli huomattu. Katto on pelastunut, hän ajatteli, vetäytyen takaisin ikkunasta. Meille on varmasti vain eduksi, että kuisti on nyt poissa. Oli vaikea saada selville, mitä meriroskot nyt aikoivat tehdä. Hetken perästä he lakkasivat ampumasta, ja Fransisko palasi kumppaniansa luo. Savu oli vähitellen haihtunut, ja Fransiskon väki saattoi asettua entisille paikoilleen yläkertaan. Mutta kun rosvot eivät jatkaneet ampumista, eivät hekään tietysti voineet tehdä mitään, koska ainoastaan kiväärin laukausten välähtäessä saattoi erottaa vihollisen. Ei kuulunut uutta hyäkkäystä porttia, eikä alakerran ikkunoita vastaan, ja Fransisko koetti turhaan arvata, mitä rosvoilla oli mielessä. Melkein puoli tuntia kului jännittyneessä odotuksessa. Muutamat espanjalaiset jo luulivat, että meriroskot olivat peräytyneet veneilleen, ja menneet matkoihinsa, mutta Fransisko tunsi vastustajansa paremmin. Mitään muuta hän ei saattanut tehdä, kuin pysytellä ylhäällä, ja tuon tuastakin katsua ulos nähdäkseen, mitä siellä puuhattiin. Diego ja pärin muuta miestä jäivät yläkertaan hänen luokseen, muut lähetettiin alasturvaan. Pyhä Fransisko, tämä on ollut kauhean yäherra. Kuinka kauan vielä kestää, ennen kuin päivä koittaa, sanoi Diego. Ainakin kaksi tuntia, vastasi Fransisko, mutta sitä ennen on taistelu ratkaistu. Pyhimykset olkoon meille arvonliset, katsokaa, eivätkö ne tule tuolla? Fransisko tirkisti ulos pimeyteen, majoihin päin, ja huomasi joukon miehiä hiipimässä taloa kohti. Vielä muutama silmänrapäys, niin hän saattoi erottaa heidät ihan selvästi. Aivan niin, olet oikeassa Diego. He ovat tehneet tikapuita ja aikavat rynnätä sisään ikkunoista. Kutsukkaikki väki ylös, nyt tulee Ankara kahakka. Espaniolaiset riensivät yläkertaan ja miehittivät huoneen, jonka suojanä kuisti oli ollut, ja jossa oli etupuolella kolme ikkunaa, joelle päin. Saammekö nyt ampua herra? Ei, ei, älkää ampuko ennen kuin he ovat aivan lähellä. Heitä ei voi kiivetä yhdelläkertaa useampia kuin kaksi, joka ikkunaan. Muistakaa nyt, pojat, että teidän on tapeltava urhollisesti, sillä he eivät säästä henkeänne, eivät tunne armoa, eikä sääliä. Samassa pistivät karkeatekoisten tikapuiden päät näkyviin, joka ikkunasta. Tikkat oli kyhätty kokoon hät-hätään, mutta ne olivat lujaa tekoa ja olivat melkein yhtä leveät kuin ikkunatkin. Kuului kova huuto, sitten rosvot kiipesivät yht aikaa ylös kaikkia tikapuita myöpen. Fransisko seisoi keskimäisen ikkunan kohdalla, kun Haavkursst ilmestui ikkunaan sapelikäressä. Hän löi syrjään hän-takohti ojennetun kiväärin ja luoti suhahti ohi kehenkään sattumatta. Vielä askel, niin hän olisi ollut sisällä, mutta nyt Fransisko laukaisi ja luoti tunkeutui Haavkursstin vasempaan olkaan. Rosvo kohotti oikeaa kättään, mutta ennen kuin hän oli ehtinyt tarttua kiinni toista kertaa, karkasi rohkea espanelainen kiväärin hänen kimppuunsa ja tyrkkäsi hänet syrjään. Niin että hän horjahti taaksepäin ja veipurotessaan mukanaan kaksi toveriaan, jotka olivat hänen jäljessään kiivenneen tikapuille. Fransisko tunsi Haavkursstin äänestä ja käsitti, ettei hänen haavoituttuaan tätä ikkunaa vastaan suunnatulla hyökkäyksellä, ollut enää mitään merkitystä. Hän riensi siis vasempaan ikkunaan. Siltä suunnalta hän oli kuullut Kainin äänen, tämän kehottaessa miehiään. Hän oli arvannut oikein. Kain oli ikkunassa ja koetti raivata itselleen tietä, mutta Diego ja muutamia muita rohkeita miehiä oli edessä. Meri Roskokapteenilla oli kuitenkin vyötäynnä pistoleja ja hän oli jo menestyksellisesti laukaisut niistä kolme. Diego ja kaksi hänen luotettavinta miestään oli haavoittunut ja muut, joiden olisi ollut vastustettava Kainin rynnäkyä, pelkäsivät kovasti hänen jättiläis kokoaan. Fransisko syöksui hänen kimppuunsa, mutta mitapä niin nuoren miehen voimat olisivat voineet Kainin jättiläis ruholle. Kuitenkin hän sai tartutuksi vasemmalla kädelään Kainin kurkkuun ja tähtäsi häntä pistolilla, kun toisen pistolin leimaus, jonkun Kainin toverin ampuessa, äkkiä valaisi kirkkaasti Fransiskon kasvot juuri kuin tämä huusi. Veriverestä Se riitti. Nähdessään tuon, niin kuin luuli, yliluonnollisen ilmestyksen, merirasopäällikkö päästi kauhistuneen huudon ja romahti taennoksissa tikapulta maahan, kuistin vielä palavien jännöksien joukkoon. Molempien päälliköiden joutuminen taistelukyvyttömyksi ja espanialaisten urhean vastarinta tukahdutti hyökkäihinin innon. He alkoivat horjua ja peräytyivät vihdoin, viedän mukanaan haavoittuneensa. Espanialaiset hurrasivat. Fransisko etunenässä he ajoivat merirasvoja takaa tikapuita myöten ja muuttuivat nyt vuorostaan hyökkäiksi. Merirosvot peräytyivät kuitenkin hyvässä järjestyksessä. Hitaasti askel askelelta ja yhä ampuen estäen sitten espanelaisia pääsemästä aivan ligelle, kunne se olivat ehtineet veneilleen. Silloin he tekivät uuden hyökkäyksen, jolloin syntyi ankara käsikähmä. Mutta rosvot olivat menettäneet paljon väkeä, eikä heidän rohkeutensa ollut enään entisellään, kun he eivät nähneet päällikköään. Halfcourst oli kuitenkin taas pystyssä ja antoi käskyjä yhtä tyynnästi kuin tavallisesti. Hän huomasi Fransiskon, syöksyi tämän kimppuun, tarttui hänen kaulukseensa ja raastoi hänet rosvojen joukkoon. Otetaan ainakin tämä mukaan, huusi Halfcourst, heidän verkalleen peräytyessään veneisiin. Fransiskon kimppuun kävi useita miehiä ja hänet paiskattiin veneeseen. Samassa kaikki veneet pyrkivät rosvojen hurjasti soutaensa espanjalaisten luotituiskua pakoon. Espanjalaiset ajoivat näitä heitä takaa pitkin joen rannikkoa yhä ampuen. Kolmannen toista luvun loppu. Meri Rosvo. Neljäs toista luku. Kirjoittanut Frederick Marriot. Suomentanut Carlo Cramsu. Tämä LibriVox äänite on julkista omaisuutta. Neljäs toista luku. Tapaaminen. Alakuloisina meri roslot palasivat laivaan. Kuunariin jääneet, jotka olivat odottaneet saavansa lassata siihen kultaharkkoja, saivatkin ottaa vastaan ainoastaan haavoittuneita ja moni kumppani makasi kuolleen rannalla. Päällikkö oli murhellinen ja synkkämielinen. Haavkhurst oli pahasti haavoittunut. Hänet oli vietävä kannen alle heti laivaan tultua. Ainoasaalis oli heidän entinen toverinsa Fransisco, jonka Haavkhurst viimeiseksi työkseen käskipanna rautuihin. Veneet nostettiin laivaan, hiljaisuuden ja synkien mielialan vallitessa. Kuunari tarvitsi sitten kaikki purjeensa, ja aamun sarastaessa espanjalaiset näkivät sen kaukana saaresta purjehtimassa pohjoiseen päin. Kuunariissa levisi nopeasti huhu, että Fransisco oli ollut syynä rosvojen häviöön, ja vaikka se olikin vain arvelu, heillä oli kuitenkin hyvät syyt epäluuloihin ajatelle saan, etteivät espanjalaiset olisi mitenkään tienneet varustautua taistelemaan, jollei Fransisco olisi tuntenut merirosvo laivaan. Epäluulot muuttuivat pian lujaksi vakaumukseksi. Siitä syystä rupesi moni merirosvo vihaamaan häntä katkerasti, ja he odottivat vahingon iloisina hetkeä, jolloin hänet surmattaisiin. Vangiksioton he katsoivat vain rangaistuksen alkusoitoksi. Hiljaa, herra Fransisco, sanoi syvä ääni, ihan sen arkun vieressä, jolla Fransisco nukkui. Tämä kääntyi katsomaan, ja näki vanhan ystävän sä Neekerin. Kas vain pompeius, oletteko kaikki vielä laivassa? Ei olla kaikki, vastasi Neekeri pudistain päätään. Muutama kuollut muutavat mennä tiehensä, neljen Neekerin vain jäljellä. Herra Fransisco, kuinka te tulee takaisin? Kaikki luule, että te kuoli. Minä sanoi, ei, ei kuollut. On noitakeino, on kirjaa. Sen oitakeino minulla on vielä jäljellä, vastasi Fransisco ja otti esille raamatun takkinsa taskusta. Omituista kyllä, Fransisco itse tunsi jonkinlaista taikauskoista luottamusta raamattuun, ja hän oli pannut sen povitaskuunsa, ennen kuin merirosvot tekivät hyökkäyksen. Se hyvin hyvä, Herra Fransisco, silloin te turvassa varmaan. Tässä tulee Johnson, hän kovin ilkeä mies, minä mene pois. Kain oli mennyt kajuuttaansa mielentilassa, jota tuskin voi kuvaillaan. Hän oli suunnattomasti hämmästynyt. Huolimatta Fransisco luodista saamastaan haavasta, hän ei olisi koskaan sallinut Haavkurstin jättää poikaa maihin sellaisen paikkaan, jossa ei ollut odotettavana muuta kuin surkea kuolema. Vaikka nuoren miehen uhkarahkeus oli hän tasuututtanut, hän kuitenkin rakasti tätä paljon enemmän kuin itsekään aavisti. Ja kun hän oli toipunut haavastaan ja kuullut, minne Fransisco oli jätetty, hän oli nuhdellut Haavkursti ja niin kiivaasti ja katkerasti, ettei Haavkursst ollut unohtanut eikä antanut anteeksi sitä. Nälkäännääntyneen nuorukaisen kuva kummitteli alinomaa Kainin silmissä ja teki hänet onnettomaksi. Hänen rakkautensa Fransisco oli kasvanut kymmen kertaisesti nyt, kun nuorkainen oli, niin kuin hän luuli, ainaiseksi mennyt häneltä, eikä sen jälkeen ollut kertakaan nähty Kainin hymyilevän. Hän kävi yhä synkemmäksi ja raju luontoisemmaksi, niin, että miehet vapisivat hänen ilmestyessään kannelle. Fransisco on salaperäinen ilmaantuminen esiin niin pitkän ajan perästä ja semmoisessa maapallon osassa, jossa ei olisi hevinvoinnut luulla hänen olevan, teki Kainiin lannistavan vaikutuksen. Kun hänet talutettiin veneeseen, hänen ajatuksensa olivat vielä sekaisin ja vasta sitten, kun he jo olivat ihan laivan luona, hän huomasi nuorkaisen todellakin olevan aivan lähellään. Ja mielellään hän olisi syleillyt ja suudellut tätä, sillä Fransisco oli Kainista arvokkaampi saalis kuin kaikki intian aarteet. Yksi hyvä, yksi ainoa jalotunne, eli vielä Kainin rinnassa. Vaikka hän oli syyllistynyt kaikkiin rikoksiin, mitä suinkin saattaa ajatella, vaikka hänen kätensä olivatkin verentahraamat ja hän itse sotakannalla koko maailmaa vastaan, tuo tunne leimusi kuitenkin puhtaan hänen sielussaan, eikä sitä voinut tukahduttaa. Maharollisesti siitä olisi voinut tulla se majakka tuli, joka opastaisi hänet takaisin katumuksen ja hyveen pielle, mutta toisiakin tunteita tunkeutui merirosvokapteenin mieleen. Hän tunsi Fransiscon mielenlujuuden ja päättäväisyyden. Jollakin selittämättömällä ja hänen mielestään yliluonnollisella tavalla, Fransisco oli saanut tiedon äitinsä kuolemasta. Kenties hänen rakkautensa kohtasi nuorukaisen puolelta vihaa ja epäluuloa. Hän oli liiankin varma siitä, että niin kävisi. Silloin pääsi hänen synkkä rajuluonteensa voitolle, ja hän tahtoi kostaa Fransiscon hyäkkäyksen. Mutta hänen kummastuksensa tämän ilmestyessä jälleen näkyviin oli tavaton, ja hän vapisi Fransiscon nähdessään, ikään kuin nuorukainen olisi ollut hänen syyttäjänsä ja tuomarinsa. Sitten hän siirtyi ajatuksissaan kauheasta äärimmäisyydestä toiseen, kunnes vihdoin rohkaesi mielensä ja lähetti noutamaan Fransiscoa. Päällikön käskyn toimitti mustapartainen, tylynnäköinen mies, jota Fransisco ei ennen ollut kuunarissa nähnyt. Fransisco vapautettiin kahleista ja vietiin kajuuttaan. Kapteni nousi ja sulki oven. Tuskimpa uskoi nenään näkeväni täällä sinua, Fransisco, sanoi Kain aluksi. Ettepä tietenkään luulut, vastasi Fransisco, mutta nyt olen jälleen vallassanne ja voitte tyydyttää kostonhimonne. Minulla ei ole mitään sellaisia ajatuksia. Enkä olisi suinkaan sallinut sinua päästettävän maihin, jos vain olisin tiennyt siitä ennakolta. Niin tälläkään hetkellä juurikun yrityksemme on rauhenut tyhjiin sinun takiasi. En tunne lainkaan vihaa sinua kohtaan, vaikka käy vaikeaksi suojella sinua toisten raivolta. Olen vilpittömästi iloinen nähdessäni sinut hengissä. Katkerasti olen surrut kuolemaasi. Ja Kain ojensi kätensä. Mutta Fransisco laski käsivartensa ristiin rinnalle ja oli vaiti. Onko sinun niin vaikea antaa minulle anteeksi? sanoi kapteeni. Tiedät hän, että puhun tottaan. Luulen, kapteenikain, että puhutte totta. Olette siksi rohkeamies, että te valehtele. Omasta puolestani annan teille anteeksi kaiken, mikä on mahdollista. Mutta käteen ne en voi tarttua. Mitä sinä vielä vaarit? Eikö meistä voisitulla jälleen ystävät? Sinulla on valta mennä mihin tahdot. Kas niin, Fransisco, tartu käteeni ja unohda, mitä on tapahtunut. Samaanko käteen, joka kenties on tahrautunut äitini vereen? Huudahti Fransisco. En koskaan. Asia ei ole niin. Niin totta kuin jumala elää. Huudahti Kain kiivaasti. Ei, ei. Aivan niin pahasti ei asia sentään ole. Vihapäissä nyt satutin tosin käteni äitiisi. Myönnään sen. En tahtanut tehdä hänelle pahaa, mutta tahtomattani tulin tehneeksi. Ja hän kuoli. Niin on asia todellisuudessa. Totta on myös, että itkin häntä, sillä rakastin häntä niin kuin nyt sinua. Se oli minulle kamala, katkera isku. Jatkoi Kain puhuen kuin itsekseen, nojaten päätään käteensä, ja lyhyäksi hetkeksi unohtain Fransiskon läsnäolon. Se teki minusta sen, mikä nyt olen. Se teki minut kovasydämiseksi. Fransisco. Jatkoi Kain, kohottaen päätään. Merirosvo en ollut, niin kauan kuin äitisi eli. Kirous on pääni päällä. Niitä, joita rakastan eniten, minun täytyy kohdella huonoimmin. Rakastin äitiäsi enemmän kuin mitään muuta, ja kuitenkin teen hänelle paljon pahaa, ja tulin syypääksi hänen kuolemaansa. Lähinnä äitiäsi, jonka muistoa rakastan ja kunnioitan, jota ajatellessani sydä meni heltyy. Olen rakastanut sinua, ja kuitenkin olen kohdellut sinua pahoin. Sinä vastustit minua, ja siinä teit oikein. Jos olisit ollut väärässä, en olisi pitänyt siitä lukua, mutta juuri se, että olit oikeassa, sain minut hurjistumaan. Sinun rukauksesi päivällä äitisi rukaukset unissa. Fransiskon sydän heltyi. Jollei Kain katunutkaan tekojaan, hän oli kuitenkin murtunut. Säälin teitä sielustani ja sydämestäni. Sinun pitää tehdä vielä enemmän, Fransiskon. Sinun pitää tulla ystäväkseni, sanoi Kain, ojentain jälleen kätensä. En voi puristaa kättänne. Se on liiaksi veren tahraama. Vastosi Fransisko. Niin, niin, sama olisi äitisikin sanonut. Mutta kuule minua, Fransisko. Jatkoi Kain, hiljentäen ääntänsä kuiskaukseksi, jottei kukaan kuulisi heitä. Olen väsynyt tähän elämään. Kenties murheissani siitä, mitä olen tehnyt, aion luopua siitä. Minulla on kätkössä suuria rikkauksia, eikä kukaan muu kuin minä itse tiedä, missä ne ovat. Sano minulle, Fransisko. Emme kyllä lähde molemmat pois laivasta ja rupea elämään onnellista elämää tekemättä kenellekään mitään pahaan. Sinä saat osuuden kaikesta, mitä minulla on. Sano, oletko tyytyväinen ehdotukseen. Minusta tuntuu hyvältä kuulla, että te, Kapteeni Kain, ajotte luopua laittomasta elämästäne. Mutta ottaisinko osan teidän rikkauksistanne? Sitä en voi, sillä ne on hankittu väärällä tavalla. Niitä ei voi jättää takaisin omistajilleen, mutta haluan tehdä niillä hyvää. Aion todellakin tehdä niin. Minä tahdon katua. Ja jälleen hän ojensi kätensä. Fransisko oli kahden vaiheilla. Niin totta, kun jumalla minua auttakoon, kadun rikkoksiani. Minä kadun, Fransisko! Huudahti merirosvopäällikkö. Ja minä annan kristittynä teille kaiken anteeksi. Pastasi Fransisko. Antakoon jumalla myös teille anteeksi. Amen! Vastasi Kain juhlallisesti. Ja kätki kasvonsa käsinsä. Siinä asennossa hän oli muutamia minuuttaja, ja Fransisko katseli häntä äänettömänä. Vihdoin kapteeni otti kädet kasvoiltaan, ja Fransiskon hämmästykseksi, hänen silmänsä olivat aivan kosteat, ja poskella näkyi kyynelle. Fransisko ei enää odottanut, että käsiuudelleen ojenettaisin hänelle. Vaan meni kapteenin luo. Tartui hänen käteensä, ja puristi sitä sydämellisesti. Jumalla siunatkoon sinua, poika! Jumalla siunatkoon sinua, poika! Jumalla siunatkoon sinua, sanoi Kain. Jätä minut nyt yksin! Fransisko meni jälleen kannelle, sydän keventyneenä, ja kiitollisena. Hänen ilmeistään huomasivat heti kaikki, ettei häntä ollut tuomittu rangaistukseen, ja useat, jotka aikaisemmin eivät olleet uskaltaneet katsoa häneen, tervehtivät häntä nyt. Se mies, joka oli päästänyt hänet kahleista, oli half-coursein käskyläisiä, eikä tiennyt miten käyttäytyä, mutta Fransisko, joka huomasi hänet, viittasi kädelään, että hän menisi kannen alle, ja mies teki niin. Heti huomattiin, että Fransiskolla oli jälleen sananvaltaa laivassa, ja ensimmäisen todistuksen antoi siitä. Uusi, toinen perämies, ilmoittamalla hänelle, että ylähangan puolella oli näkyvissä purje laiva. Fransisko otti kaukoputken, katsellakseen vierasta alusta lähemmin. Se oli hyvin varustettu kuunari, jolla oli kaikki purjeet levällään, koska hän ei halunnut kenenkään muun menemään kajuuttaan, hän meni sinne itse, koputti ovelle, ennen kuin astui sisään, ja ilmoitti, että laiva oli näkyvissä. Kiitos Fransisko! Sinun pitää nyt joitakin päivää hoitaa Haavkustin virkaa. Sitä ei kestä kauan. Äläkä luule, että aion enää anastaa ainoatakaan alusta. En enää hätyitä yhtäkään laivaa, vannon sen. Mutta tuo kuunari, tiedän tarkalleen, mikä se on. On risteilyt etsimässä meitä jonkin aikaa, ja vielä viikko sitten olin hyvin halukas kohtaamaan, sen saadakseni vuodattaa vielä enemmän verta. Nyt aion tehdä mitä voin, karttaakseni sitä, ja päästäkseni itse pakoon. Enempää en voi tehdä. Itse en aio antautua vangiksi. Siitä en voi teitä moittia. Lienei helppoa päästä erilleen hätyttäjästä. Kosta ja jättää kyllä kaikki muut jälkeensä. Paitsi enterprasea, sisar laivaansa, mutta jumala nimessä tässä alkaa puhudas peli. Jatkoi kain, jonka taisteluinto taas heräsi, silmän rääpäykeksi. Minua pidettäisin pelkurina, jos karttaisin taistelua. Älä kuitenkaan pelkää Francisko, olen antanut sanani, ja aion sen pitää. Kain meni kannelle, ja katseli vierasta laivaa kaukoputkella. Niin, kyllä se epäilemättä on enterprase. Hän sanoi kovalla äänellä, niin, että merirosvot kuulivat hänen sanansa. Amiraali on vasta vasten lähettänyt sen merelle, ja antanut siihen täysilukuisen miehistön. Varhaat miehet, mitä hänellä on. Mikä vahinko, että meillä on niin vähän väkeä? Meitä on tarpeeksi monta kapteeni, sanoi yksi rosvoista. Niin, kyllä, virkkoi kain. Jos olisi toivossa muuta kuin kova selkäsauna, mutta se olisi lorun loppu, enkä voi uhrata enempää väkeä kuin jo olen menettänyt. Valmiina käämpämään! Hän jatkoi, ja meni perän puolelle. Enterprase oli silloin vain noin neljän mailin päässä, ja laski suoraan kostajaa kohti, joka purjehti laitatuuleen. Kostajan kääntyessä Enterprase vähensi latvapurjeen ja luovasi ylöstuuleen, sekä tuli sillä tavoin hyvän matkaa ylätuuleen kostajasta, joka nyt levitti kaikki purjeensa. Meri rosvot, jotka olivat kyllästyneet tappelemiseen, ja joita ei ollut innostamassa Haavkhorstin läsnäolo, eivätkä päällikön kehotukset, olivat nyt yhtä innokkaita karttamaan taistelua kuin ennen sitä etsimään. Kumpikaan kuunari ei näkynyt alussa olevan toistaan parempi purjehtimisessa. Puolen tunnin ajan molemmat kulkivat laitatuulta, ja kun Edward Tempelmore toisen kerran mittasi välimatkaan seksantilla, hän ei voinut huomata voittaneensa edes kaapelin mittaan kostajalta. Meidän on laskettava puolipiirua, sanoi Edward lähimmälle miehelleen. Siihen meillä kyllä on varaa, meidän ei silti tarvitse joutua tuulen alapuolelle, takaa ajettavastamme. Enterprise laski puolipiirua, vauhti parani, ja välimatka lyheni runsaan neljenne smilein. Rupeavat tavoittamaan, huomautti Franssisko. Meidän täytyy laskea piirun verran. Niin tehtiin, ja kostaja olisi voittanut takaisin, minkä oli menettänyt, jollei Enterprise olisi laskenut vielä enemmän. Tällä tavoin kumpikin kuunari muutteli suuntaansa, kunnes niiden asema oli muuttunut siten, että Enterprise nyt oli kostajan oikeanpuoleisen peräpartaan kohdalla. Välimatka pysyi kuitenkin samana kuin ennen, noin kolmena ja puoleena mailina, ja näytti siltä, että takaaajon täytyisi joka tapauksessa muodostua Enterpriselle pitkälliseksi ja väsyttäväksi. Viimeksi mainittu laski jälleen piirun päästäkseen lähemmäksi kostajaa. Molemmat kulkevat nyt itään päin. Noin tuntia ennen pimeään tuloa, näkyi suoraan kostajan keulan edessä toinen purjellaiva, joka selvästi huomattiin frekatiksi. Meri rosuot säikähtivät, koska oli melkein varmaa, että laiva oli englantilainen dristeliä, ja siinäkin tapauksessa, ettei asianlaita olisi niin, heillä oli täysisyy otaksua, että uusi laiva tekisi puolestaan voitavansa, auttaakseen heidän kiinniottamistaan. Frekatista oli nähdävästi huomattu molemmat kuunarit, sillä pian se levitti kaikki purjeet ja se kääntyi aina neljännes tunnin perästä pysyäkseen entisessä asemassaan, ja se toisiin nähden. Enterprise, josta frekatti myös oli huomattu, alettiin ampua pitkällä tykillä ainoastaan siinä tarkoituksessa, että se huomattaisiin frekatissa, sillä kostaja oli siksi kaukana, ettei tule laulut lainkaan tehoa. Tästä tulee kiusallinen juttu, huomautti Kain, ei ole enää tuntiakaan siihen, kun tulee pimeään, vastasi Fransisko. Se yksin voi pelastaa meidät. Kain mieppi silmän rapäyksen. Pitkä tykki kuntoon pojat! Me vastaamme ampumiseen ja nostamme Amerikan lipun. Siitä saa frekatin päällikö ainakin vähän ajattelemista, ja sitten yö saa tehdä loput. Kostajan pitkä tykki oli nyt kunnossa. Minä en käyttäisi tätä tykkia, huomautti Fransisko. Se ilmaisee selvästi meidän vahvuutemme, ja silloin olisi mahdollisimman selittää, miksi pyrimme pakoon. Mutta jos ammumme laita tykillä, on meidän tykistöme paukkeen ja tuon toisen kuunnarin voimakkaampien laukausten välillä siksi suuri ero, ettei frekatissa ehkä uskotaan meidän laivaamme Amerikalaisiksi. Se on totta! Vastasi kain. Ja kun Amerikka elää nykyisin sovussa muun maailman kanssa, on vihollisemmit tietysti merilosvo. Avatkaa oikeanlairan tykkiportit. Pitekää huoli, että lippu on kunnossa. Kosta ja alkoi nyt ampua silloin tällöin muutamia laukauksia laita tykistöllään, mutta niiden paukettuskin kantoi frekatin asti. Sitä vastoin Enterpriseen keskilaivatykin Jyrinä Kiiri, Kumeana pitkin merempintaa ja ankarat pamaukset kuuluvat tuulen kantamina selvästi suureen laivaan, joka oli Enterpriseista tuulen alapuolella. Sellainen oli tilanne Auringon vaipuessa altoihin ja kohta esti pimeysnäkemästä laivassa toiseen, muutoin kuin yäkaukoputkella. Mitä arvelette? Mitä meidän on nyt tehtävä? Kapteni Kain. Kysyi Franssisko. Olen päättänyt tehdä uhkarohkean yrityksen. Purjehdin frekatin luo ikään kuin etsiäkseni suojaan. Ilmoitan, että tuo toinen laiva on merilosvo ja pyydän apua. Sitten on oma asiani vetäytyä pois loukosta. Kuu ei nouse ennen kuin kello yhden tienoissaan. Tosiaankin rohkia ja ovella juoni, mutta jos frekatista ruvetaan meitä epäilemään, kun olemme heidän tykistönsä kantomatkalla, silloin käännämme sille selkämme. En pilkaisi sen batteriitä, jolle ei tuota kuunaria, olisi lähellä. Sen jälkeen, kun pimeä oli tullut, kosta ja oli aivan frekatin vieressä. Kain vähennytti purjeita vain vähitellen, ikään kuin hänellä olisi ollut vähän väkeä. Kuunari ohoi, mikä on kuunarin nimi? Elitsä of Baltimore, kartakenasta. Vastasi Kain ja luavi ylösotalaivan suojan puolelle, jonka jälkeen hän lisäsi. Tuolla aiva, tuo tuolla kauempana, joka ajan meitä takaa, on merirosvo. Lähetäänkö veneen sinne frekatiin? Ei tarvitse, pysyt elkää likellämme. Selvä on, vastasi Kain. Valmis kääntämään. Huudettiin nyt frekatista. Ensimmäinen perämies puhalsi billiin, ja muutaman silmänrapäyksen perästä laiva kääntyi jo toiselle kyljelle. Kosta ja kääntyi myös, ja pysytteli ihan lähellä frekattia. Sillä välin oli Enterprise, pitämällä suuntaansa muuttomattomana, vähitellen joutunut tuulen alapuolelle. Edward Templamore, ja hänen miehistönsä ällistyivät suuresti, nähdessään alusten liikkeet. He luulivat jo erehtyneensä, ja arvelivat ettei se laiva, jota he olivat ajaneet takaa, ollutkaan merirosvoalus. Sitten taas otaksuivat, että merirosvot olivat nousseet kabinaan päällikköän vastaan, ja antautuneet frekatille. Edward käänsi kuunarin laitatuuleen, ja purjehti suoraan toisia kohti, saarakseen selville, miten asian laita todella oli. Frekatin päällikkö, joka oli pitänyt laivoja silmällä, hämmästyi nyt puolestaan yhtä suuresti, niin kuin hän luuli merirosvojen rohkeutta. Ei hän tuo ruoistavain aikoinen yrittää vallata meidän laivaamme, hän ihmetteli perämiehelle. Ei ole takaita, tunnette hän, millainen hän on miehiään. Vakuutetaan, että hänella on 300 miesta laivassaan, siis juuri saman verran kuin meilläkin. Tai ehkä hän aikoo ampua meitä täydeltä laidalta, ja sitten puikataan jälleen tuulen puolelle. Joka tapauksessa meidän on oltava valmiit ampumaan, vastasi päällikkö. Oikean laidan tykit valmiiksi, niiden suutulpat pois, käskekää ylähangan vahdikannelle. Enterprise oli nyt ihan lähellä frekattia tuulen puolella, ja aikoi mennä sen ohi perän puolelta, ja sitten luovata laita tuuleen. Se ei vieläkään vähänä purjeita, sanoi perämiä samassa, kun kuunarikeulakoisten hyvää vauhtia ilmaantui tuulen puolelle noin kaapelin mitan päähän laivastaan. Se on tänä miehiä, sanoi frekatin purjehdusupseeri, joka katseli sitä yökaukuputkella. Ampukaa siihen laukaus, komensipäällikkö. Tykin laukaus pamahti, kun savuhälveni huomattiin kuunarin etumärsypurjeen, jota juuri levitettiin roikkuvan partaalla. Luoti oli osunut keulamaston, ja katkaisut sen. Enterprise tuli hetkeksi kykennemättömäksi jatkamaan matkaansa. Kuunari ohoi, mikä on kuunarin nimi? Hänen majestettinsä kuunari Enterprise, lähettäkää heti tänne vene. Selvä on. Kutsukaan väkikannelle ja vähentäkää purjeita. Frekatin ala ja prammipurje koottiin, ja isomärsypurje käännettiin. Lipkuupseeri, missä toinen kuunari on. Toinen kuunariko? Tuossa aivan lähellä, vastasi lippuupseeri, joka samoin kuin kaikki muut, oli niin kiinti nyt seuraamaan Enterprisein liikkeitä, että oli unohtanut pitää silmällä amerikkalaisen kuunarin puuhia. Hän oli vastanut umpimähkään, ja hyppäsi nyt lippuarkulle katsomaan tarkemmin, missä kuunari oli. Mutta se ei ollutkaan enää näkyvissä. Kain, joka oli visusti tarkannut, mitä oli tapahtunut toisten laivojen kesken, jok ikinen silmänrapäys valmiina pujahtamaan pakoon, oli kääntynyt niin pien kuin frekatti laukaisi tykkinsä toiseen kuunariin päin, ja lasketti nyt laitatuuleen kaikki purjeet levällään. Yäkiikarilla saattui kuunari nähdä noin puolenmaillin päässä frekatin peräntakana, ja silloin oivallettiin heti sen ovela juoni. Frekatti käänsi, lisäsi purjeita, antoi Edwardin palata takaisin kuunariinsa venelään, jota ei ollut aikaa odottaa, kääntyi ja rupesi ajamaan karkulaista takaa. Mutta kostaja oli pian siitä tuulen puolella, ja aamun valjetessa siitä ei enää näkynyt jälkeen kään. Vihastuneena osakseen tulleista menettelystä, ja lujasti päättäen vaatija asiaa sota-oikeuteen Edward Tempelmore oli seurannut frekatin perässä niin pien kuin saattojälleen levittää purjeet. Puolenpäivän aikaan hän tavoitti frekatin, ja kaikki selvisi nyt täydellisesti. Vaikka oli harmillista, ettei merirosua saatu kiinni, olivat kaikki kuitenkin sitä mieltä, oli rohkeudellaan ja kylmäverisyydellään ansainnut päästä pakoon. Huomattiin, että Enterpriseen masto voitin hät-hätää korjata, ja lastoittaa puulastoilla niin, että kuunari kykenisi pian jatkamaan risteilyään. Frekatin salvumiehet lähetettiin Enterprisein. Vauriot korjattiin kahdessa päivässä, ja sitten Edward Tempelmore lähti jälleen etsimään kostajaa. 14. luvun loppu.