 Жетварят глава 9. Записано за Либривок с точка Орг. Жетварят повест от Ордани Овков глава 9. Напоследъг, гдя донетко не беше твърде добре. Той от слабна, зеленя, боледуваше често. Пролетта не го зарадва и не го ободри, напротив, в тие хубави и засмени дни най-лоше предчувствие го измъчваха най-черни, мислимо и двъханума. Струваше му се че е не излечимо болен, че никой не е те изоставени злочест като него. Призръкът на смърта се изправяше пред очите му и той виждаше край на живота си, преминал без радости, без щастия. Нищо добре не го очакваше. Имаше малко скътани пари, тя бяха на превършване вече. Каню, тъй любезен и внимателен по-рано сега част по-част го подсещаше, че е време да се прибере в града и да заработи. От друга страна той не съвсем безнаказано излезаше от всички тия безбройни веселби, на които беше канен и не канен гост. Арчеше пари, здравето му се разнебитваше, но имаше и нещо по-лошо. Груби и невъспитани хора взлетел коваха някой, ше ги настареца и твърде жестоко му отвръщаха. Една още не създравяла рана начелото му беше скорошен, белик от такава разправия. Нехаян към външността си той си беше всякога, но още по-окъсен по-исцапа ни пони чист изглеждаше сега. Домите на Нейка не го разсърдиха. Те само го огурчиха и отчаяха още повече, защото тък му за това си мисляше и сам той. Нейко беше турнал пръста си право на раната му. Минулото му се виждаше непоносимо, противно и срамно, в бъдещето не търсеше отехва. Излишен товар е той на себе си и на хората. Ето пролете, всички работите си трудят а той е скръстил ръцей и стои. Почите на всеки срещнат човек нечетели ясно през зрение и укор? Нейко е прав. Никакъв ико написат стой не е. Не е и фирмописец, и прост боя джие не е. Човек дори не е. Пиянице е. Укайен пиянице само и нищо повече. Той спъшка и справи се и понавик се за пъти към кръчмата. Но някаква рака сякаш го потегли назад и той се спря, едосън и засрамен от себе си. И без това в кръчмата нямаше никого. Наведен над тефтерите си къньо преглеждаше стари вересии. Я до недко се повърна и бавно и на посоки тръгна и село. Времето беше всета и хубаво, припичаше, но не ставаше горещо. Въздухът беше бистор и кристално прозрачен. Нямаше сенки, нямаше още тежка зеленина и ярки бои. Всичко изглеждаше някакоголено, сухо и безцветно, но имаше много слънце и преди всичко, просторно и си и на небе. То надничаше и се усмихваше от всякъде, пресклоните на овощите, между покривите на къщите, на то градите и наддалечните очертани на хоризонта. Нежна и светла, като куприна беше тая синина, я до недко се спираше и продължително с замрежени от насладо очи, глядаше на горе. Колко синио и хубаво и небето, пролета даваше и на него една малка радост, такава чудна боято и небеше слагало и на най-хубавата си икона. Наблизо имаше не за сети градини, я до недко се отбий над нигне в тях. Фигурите на лихите не се познаваха, за лечени от зимата, земята беше гола, още безплодна и мъртва, покрита само с изгнили стабла и шума. Но всички овощи бяха цъфнали, цели в бяло като невести бяха сливите, в нежно розово, прасковите и зарзалите. Върбите весело се зеленееха и тънките мвейки падаха надолу като разплетени коси. Ено старо и скуробено дърво стърчеше между тях и то, както всички, подлагаше клоните си на топлото слънце, но клоните му бяха сухи и черни като въглина. Дядо Нетко погледна той мъртвец и тъжно поклати глава. Млъзгъне те, че под кората му помисли се той и млади филизи никога не ще покарат от него. Той продължи расходката си понататък. Нито един познат не се мерна на среща му, люля ково сякаш беше останало без хора. Тук таме се виждаха само някои жени. Теперяха крикладенците или пък мажаха избелините отстудовете плетища. Щом забележаха дядо Нетко, те прикъсваха работата си и с някакво особено любопитство се заглеждаха след него. И ако той не беше толкова замислен и се обърнише, ще ще да види, че тя бяха се собрали вече на куб и застанали една срещо друга с запретната ръцена кръст приказваха, смеяха се и още го следяха с очи. Много главоболия беше докарала неговата картина и неедно семейно спокойствие беше смотено тая зима от грешната и съблазан. Всичко беше се минало и жените повече не мразиха дядо Нетка. И вместо да го кълнат както порано, те весело си разказваха били и не били случки все около веселбите в тайната стайчка. Да беше порано, дядо Нетко можеше да обърне внимание, да се поразвесили сам и дори да се възгорде от тая тревога, която подигаше между жените, подобно на някой сокол върхлетял между ляствовички. Но той нищо не виждаше и нищо не забелязваше сега. Върве ще си изулицата всета и разсеено и бавно, прегърбен, свит, са също такива безцветни и зацапани дрехи, каквато беше земята на околу. От горе на всичко товато е куцеше посилно от всякога, полюляваше се и смъква влачаше на зети си като прибит. Неосетното е беше стигнал до черковната уграда. Тешките порти се отвориха пред него и напрага се показа поп Стефан. Бялата му брада беше разсипана върху гърдите му, лицето му беше бледно, очите му, скрити под надвисналите вежди гледаха замислено и скръбно. Влюляково не обичаха твърди млади е поп доча, ръководителе на дружеството. Той беше учен на истина, трудолюбив енергичен, но и голям с каперники сребролюбец. За поп Стефана ни, кои не можеше да кажа лоша дума. Той беше истински боже служител, човек с непорочно минало, с добро сръце и с добродетели, каквито вече редко се срещаха. Обичаха го и го уважаваха всички. Стар, и с разколебано здраве, той беше престанал да служи, стояше си повече в къщина, всякога, когато биваше по-добре, излизаше и поза обикалише към черквата. Пред вношителния вид на този старец дядо Нетко неволно се смути. Тебяха роднина, претова стари и близки приятели, от тие бели, кои си полъхваха спомени за друго време и за друг живот, дядо Нетко се развълнува, за бърза колкото можеше повдигна кълпака си и целу на треперещата десница на попа. Благуслови отче, каза той радостно, добър ден, добър ден. На повехналото му лице си и ви нещо като осмивка, очите му се углъжниха. Поп Стефан не му отговори, той беше спрел върху му замисление си поглете неудобрително и скръбно поклащаше глава. «Эй, как си отче? Добрели си? Заговори пак нерешително, дядо Нетко. От коле не сме се виждали? Добре си нали?» «Нетко, нетко! Бавно и смъкъз оговори, поп Стефан. Какво правиш ти човече? Де отиваш? Кой път си заловил? Хубаво, хубаво стана, че те видях. Не очаквах той от тебе, не, не го очаквах. Какво има отче? Нищо не съм направил, слава Богу. Нищо ли? Нищо ли? Всичко знам аз, всичко. Срам ме и като слушам, какво приказват хората за тебе. Дядо Нетко се досети този час и засрамено наведя очи. Безда чака да го питат повече, той започна да се оправдава, изреди семейните си злочестини, говори за смърта на жена си, за непризнателността на децата си, които бяха го изуставили. Най-после той се оплака, че новите майстори, поучени и свършили очелища, бяха подбили вече съвсем старото и кунописство. Какво да правим? Ние сме самоуци, толко сможе ми. Зато и ли си нацапало незимръсоти и в кръчмата на къня? Пръсеча го поп Стефан. Нови майстори били излезли. Никой не може да ти отнеме за найята. Не те ли знае аз? Дарба имащи. Голяма дарба. Тя те е дадена от Бога, и на Бога трябва да служиш с нея, а не на дявула. Яла, ела с мене. Той се обърне и тръгна към черквата. Дядо Нетко не знае, ше какво той мислише да прави, но се подчини и го последва. Те приминаха през двора. Поп Стефан вървеше напред, не се обръщаше и не поглеждаше дядо Нетко, уверен само поудерите на патерицата му, че върви след него. Той се спря предвратите на черквата и и отключи. Влязоха и двамата. Звънко закан тяха стъпките им по камените плочи. Някаква таинствена тишина царуваше в празната и полотъмна сграда. През прозорците влизаха полегате шипови от слънчева светлина, изпълнени си граешти прахолинки. Спокойно и строго гледаха светите от иконите, полилейите и светилниците бяха огъсени, върху аналойите лежаха затворени книги. Но песнопени и шепот на молитви бяха застинали сякаш в това безмъл вномолчание. Идеше тежък дъх на тъмян, навосък и навехта мебел. Поп Степан се приближи до утари и се спрепред голямата икона на Иисуса, прекръсти се и благовейно и целуна. След това той тури у челата си, намести ги добре и отново се загледав иконата. «Гледай сега», ка за той, «ко я работил той? Не сили ти?», той се наведи, като посочваше няколко думи древно написани в самото основание на иконата добави. «Это, че ти сам? Рука Неткова!» Тъй смирено и простодушно се подписваха старите иконописци. Той беше се подписал и дядо Нетко. Той гледаше от чудени смая, а не сякаш не вярваше научите си. Няма той е жив и хубав образ беше изписан от него, излязъл беше из под него върха. На времето нищо не беше отнело от чистотата на работата. Буите изглеждаха тъй светли и тъй пресни, като че бяха сложени едва вчера. А колко от коля беше работено всичко това? Дядо Нетко гледаше иконата и хилиди спомени нахлуваха в памятъму. Пред него въскръсваше цял един живот от минал и почти забравен. Той се пренасише в миналото, виждаше самия себе си погълнати увлечено травотата си, наведен по-целедни наториховата дъска. Постъпенно и бавно се открояваше божественето образ на спасителя. Каква голяма любов, какво благоговени изпълваше душата му, когато слагаше всяка черта на това лице, колко принезен си чувстваше в смирението си и колко от чайен беше от слабостъна човешките си сили. Съпак всичко беше направено вешто и вдъхновено. Погледат му се спря върху разгрънатото Евангелие, което Иисус держаше в едната си ръка, и неволно зачете думите едро написани там. Дойдете при мене всички, что се трудите изте обременени, и я сшти ви успокоя. Замете моето и го на себе си и научете се от мене, защото съм крота ки смирен на срце и ще намерите спокойствия на душите си. Очите на стария ико написат се изпълниха със сълзи, мъг къза души гръдите му. Той държаше кълпака си подмишница и главата му все по-ниско се навеждаше пред иконата. Тия доми изпълнини стъкава безкрайна любов, бяха го вълнува ли и порано, но е двам сега като че откриваше истински им смисъл. Няма имаше позло чести по-обременен човек от него, и от никъде добра дума, от никъде отеха. Иисус го гледаше кротко и благо. Дойдете при мене всички обременени, като че говораше той. Сълзи напълниха отново очите на дяда Нетка, поп Стефан не забеля за вълнение думо, но той нарочно се застоя пред та икона, една от най-хубавите, като чискаше да му даде време да се упомни и да познайе себе си в минулото. Не една хвълба, каза той, престова време, но дядо Нетко нищо почти не чу. Поп Стефан се отмести и се спре пред иконата на Святюан Кръстителя. Говориш ми за новите майстори, каза той, виждал съм ги, виждал съм изографии от триавна и от Дебър и от всякъде, хубаво работете те, но виж, вижтука, виж хубава икона, и кое я е работил? Пак ти, ето, рука Неткова. Пустинникът имаше бледно и мърша в улице и сушено от по-стипдение, набръздено с далбок и брычки от мисъл и страдания. Той беше облечен както беше описано това и в ангелието с камилска кожа, через латъм обяха опасен и сремък. Седната си рака благославеше, в другата държаше блюду, което беше положено на собствената моглъва, отсечена, символ на неговото моченичество. На един разгънат свитък се четеше, покайте се. Той язов, повелителен и гневен, някога светият предте, че беше хвърлил като гръм в лицето на човешките тълпи, потънали в грехове, пристъплени и пороци. Сам дядо Нетко трепна. Какво беше той някога? Какво е сега? Грижлива и тънка работа личеше и в тая икона, образа ти ръцете, дрехите и фонът, всичко до най-малките подробности беше изпълнено точно и внимателно. И какви пресни и хубави бои. Зелен хитон беше наметна двърхоплещите на святеца, хилиди и хилиди гънки бяха най-причудливо надиплени. Верно беше предадено и сложната игра на светлината и сенките по тях и златистата лъска вина на куприната. Поп Стефан гледаше иконата за мислени, също пренесен в миналото. Дядо Добре беше подарил таз икона. Започна той. Гроздановият бъща. Нали го помниш? Ето, тук е писано. Той по-намесни училата си пристъпе по-близо и гласно прочете надписана долния крайна иконата. При имистръсто терпче Христов сей дар Тебе посвященни и ждивенем господина Добре Грозданова прастно изображенни и изпросиемо родителям супрузи и чадоми го спасение от преблага го Бога и согрещение их прощения. Поп Стефан въздехна. Какъв беше бащата? Какъв излезе си над? Каза той. Святът се измени. Лоши станаха хората. Забравиха Бога. Пред много икони още Поп Стефан води Дяда Нетка. Те си спирахе и пред святи Николай Чудотворец, пред трите святители, пред образите на архангелите Гавриил и Михаил, изписани на двете странични врати на алтара. И навсъкъде Поп Стефани са добрени, но и сукур в гласа си повтареше. Ето и тука. Рука Неткова. Виж, как си работила едно време Нетко. Кротко заговори той, след като свършиха вече прегледа. И майстур беше тогава ти и човек беше. А сега? И с рамота и грехота е. Грехота е от Бога. Вир ми и каруци ли трябва да пишеш ти? Я още не знам, што. Казах ти. Твоята дарба е дадена от Бога и нему трябва да служиш. Върни се в черквите. Пиши си и коните пак. Виж белите си коси. Пиши моите. Пътнице сме вече ни е с тебе. Време е да помисли човеки за душата си, да се приготви за смърта. Дядо Нетко не отвръщаше нищо. Раскаяния и мъкъ грязяха са вестъму. Той се обърне е погледно още в днес и куността са. Свеците го гледаха право в очите. Неподвижно, строго и сякаш безмълвно повторяха домите на Поп Стефана. Те излязоха на двора и почнаха да се разхождат. Дълго време още Поп Стефан, говори на дяда Нетка, галчаго, напътва го и колкото и да беше строг, кротост и доброта лъхаш от домите му. Той разговор още повече развълнува дяда Нетка. У него се са буждаше вярата в собствените мусили, предишните успехи голаскаеха. Той от църце желайше да направи нещо хубаво, да изкупи греховете на до вчерашния си живот, да облекчи и зарадва старините си. И с селзи на очи с една искренност, която извираше направо от църцето му той обещана по Поп Стефана и се закле пред него, че вече няма да пия и ще се золови за работа. Всичко се наряди и оговори най-подробно по-между им. Поп Стефан каза на дяда Нетка, че напоследак Вълчан Дуков е понесал много загуби, за това искал да подари една икона на черквата. Ето работа за него. Още утре той трябваше да напусне кръчмата на къня и да се принесет тук, в черковний килер, гдето можеше и да живее и да работи. Бои и всичко потребно пък той ще ще да вземе от града и за това Поп Стефан на драго срце му предлагаше кулата си. На края двамата старци се разделиха също такива добри приятели, каквито бяха някога. Дядо Нетко премина пак и село. Сега той никъде не се отби, никъде не спря, но беше още по-занесени пора сея над колкото порано, той вървеше бързо и справен с гордо издигната глава. Почите му гореше огън. От време на време той говореше нещо на себе си, издигаше едната си рака, размахвашея, като че заплашваше някога и викаше «Рока Неткова». Помислиха го пак запиян. Крайна глава 9. Този записи е обществено достояни. Жетварят глава 10. Записано за Либрибок с точка Орг. Жетварят повество тюрдани Овков. Глава 10. Дружиството в Люликова беше спестобно кооперативно. От началото малко успяваше. Недоверието населените един към друг, страхетим от всеки по-голям риск, упоритате им привързаност към изпитаното и старото, всичкото възпъваше работата и често докарваше до отчаиване по бдоча. Нравствената основана такова едно дружиство трябваше да бъде преди всичко взговора и взъемната помощ. А так му тие добр одетели Либ свъхане Люликовчини. Ползата и хубавата цел им бяха ясни, но те не може ха изведнаш и те е лесно да променят нрава си, забравяйте до вчерашното си минало. Те си оставаха хора от едно и също село, и гонението и ежбите по-между им скоро се принесоха и в дружиството. Могаществото на Вълчана се почувства и тука. Той знаеш е добре. Много добре, което беше му запалил са плаците. Не виднаш груздан беше се заканил, че някоя нощ в двора му ще пропее червен петел, в езика на слусторниците това значеше пожар. Тъй и стана. Удърът беше много жесток, и то не толко заради загубите, колкото зарад ужасите и страхотиите, които трябваше да се приживеят. Цялата челедна Вълчана беше изплашена, по-младата от снахите му се разболя, децата дълго време трябваше да ги весят за страх. Неполеко прекара тая напасти сам Вълчан. Стреснат в саня си, оплашен и объркан, той тичеше на сам на татък, викаше като лут, вземаше едно, оставеше друго или пък с отчаяна храбрость се спустише сред дима и пламъците за да гаси и това, което вече не можеше да се спаси. На сила почти трябваше да го изведат на страна. Припърлен тук тами отоганя, изморени от чаян, той се качина пруста, изкопче се израцете на близките си и се убърна. Още по-голямо му се стори огненото зариво, обляло целия двор, стихиното морена пожара бочеш и поглъща шестоката му. Ужас и невообразима болка се появи в погледа му. Изгуби свяст, полюля се и като снов се завали на земята. Жените изпискаха и заплакаха над него като над мъртвец. Раскопчаха дрехите му, търкаха го със няк и не без мъг го свястиха. Вълчан се съвзе скоро. Састиснете зеби той мислише за ден, когато и неговият и мрук с всичката си сила ще ще да се сложи върху главата на груздана. Той чакаш и решението на са да занивите, но до тогава той не изпущаше и най-малката възможност да му напъкости. Имаше няколко души от най-бедните селени, които още вървяха след груздана и го слушаха. Трябваше да се премахне в ляните му и серед тях. Един по-един и тя бяха прийти в дружеството, получиха займи, но се задължиха, че повече няма да се събират с него. Все по това време дружеството предприя и похода си против пьянството. Това разбира се най-много засегна къня, но той нито се оплаше и нито се обиди. Само поклати глава и се усмихна. Стария от кръчмара добре познаваше хората си. Имаше други причини, неизбежни и силни, като природните закони, които докарваха и прекратяваха сами това периодично зло. И наистина, пьянството тряе, докато тряе зимата и докато имаше сняг. Штом времето се поправи и зимята изсъхна, хората излязоха на работа, започнаха доврати да се едти никой повече не мисляше, нито пъки маше време да ходи на кръчмата и да се напива. Там можеха да се видят сега само Гроздан, тачката и се ги стоги си дя до нетко. Всички бяха почнали да странити да избягват Гроздана. Той се видя сам и изоставен. Но това, както и прекратяването на пьянството се взека то успех на дружеството, а вълчан от своя страна го приписа на себе си. Гроздан не за се нищо тази година. Той продаде кола, плуг, добитък, всичко, което беше му останало още. Никому той не се оплакваше и нищо не говореше за положението си. Беше станал мрачен, молчелив и зъл. Но ходеше все тъй на пето и чисто. Някаква грежлива ръка не беше се отказало още да по-закърпва и по-чиства износените му инъг дрехи. Единственят му и неразделен другар беше тачката. Тебя ха все най-едно. Губиха се по някога по цели дни и седмици, но какво правиха и где ходиха, никой не знаеше. И когато отново се появява хъв люля ково, започваха непрекъснете веселби в кръчмата. Гроздан проявяваше ще друстъна цар, пилееше пари с широка ръка, черпеше всички наред. Същото това време от околните села, по-близки или по-далечни, идеха слухове заголеми и смели крашби на коне. Гроздан почти нищо не говореше за разправейтес извълчана, но ясно беше, че тая връжда разъжда и гложди душата му, тъи си и расте, готова всяка минута да избухне, нещо повече можеше да се долови от тачката. Голям хитрец и бъбрица той правеше както всякога кробацките си фокуси, смееше се, пушташе уж невинни шеги, докато в тях влагаше най-зловещи намеци и заплашвания против вълчана и против други селени. Никой не смееше да се обади, да се спръчка или скар с тях. Отмащението им никога не закъсняваше, като някаква неотвратима орис, то постоянно тежеше върху вълчана. Делото за нивите беше насрочено веднежно се отложи по искането на Гроздана. Наскоро след това вълчан намери една сутрин лозето си изсечено до последния чукан и сечени бяха и всички фиданки, че в гарете на плуговете му оставени в полето бяха на дробени на парчета, а железните синжири липсваха. В селската черда се появиха няколко биволици и крави на вълчана, разсечени с братва по хълбуците или си зрязани до дъно опашки. Ничовешка жестокост та е обикновена посилата. Отихърите на вълчана липсваха и няколко коня. Една невидима и безмилосна ръка слагаше върху му удар след удар. Но той знаеше, че я е тая ръка. Почна да се пази. Прибираше доби така изстоката сия всяка нъж, циновете и слугите му караулиха из двора спушка в ръка. Люлякова не обичаха гроздана, но не бяха и от към страната на вълчана. Той искаше да вземе със сът Ниви, които всички знаеха това, не бяха негови. Той поступваше също тъй жестоко, както и гроздан. Съвестена стария чербъджия не беше съвсем спокойна. Той всяка глядаше да направи нещо добро, да се издигне в очите населените, да поприкри и греховете си. Стана от стъпчи и мек, отзоваваше се на всяка молба, правеше по-големи или по-малки услуги. Наймного той почна да заляга и да се грежи за новото дружество. Поп дочо не чакано намери силен и ревностен помощник. Името и богатството на вълчана не само подигаха престижена дружеството, но премахваха всяко колебани от членовете, улесняваха и най-трудното решение. Поп дочо хитро подмамваше вълчана. Той знаеше голямата мусуетност, хвалише го, допитваше се за всичко до него, всичко отдаваше на него, като му приписваше и собствените си заслуги дори. Дружеството заработи добре. Купаваха сол, въжа, коси, яби, вили и всякъв и други стоки, които раздаваха на членовете на ефтини цини. Доставяха различни семена, ръпица, люцерна, лен, доставяха всякъв и замеделски машини, било запродан, било за обща работа. Освен това, когато на пролете дойдоха пак торговците на вълна, те намериха селото единодушно и недоступно. Не можаха колкото и да се мъчиха да откъснат нито един лековерен продавач. Всичката вълна се прибра и продаде на много по-висока цена от дружеството. От сега на татък всяка по-крупна продажба или покупка, цяка обща работа било в самото село, било спремо външни хора, трябваше да се оговори, да се реши и изпълни от дружеството. Плановете на по-бодоча отиваха много подалеч. Той мечтайше за едно дружество, което ще ще да направи от цялото село едно общо, голямо и многобройно семейство и както в едновремишните за други на рецтру да и грижите ще ще ще да зацари в него и сговорят взаимното доверие и любовта. Едно такова дружество ще ще да природи и пречисти издено живота, то ще ще да се средоточи и въплати в себе си върховната власт, юма и съвестено общежетието. От там ще ще да изхожда всеки почини всяко решение, ще ще да се дава всяка цел, от там ще ха да се согласувато силията и трудът, еднако ще ха да се распределите грежите и благата. Дружеството ще ще да бъде и училища, и народно събране, и сът, и всичко. Един жизне способен и здрав организм, трайно и хармонично споен, превъспител душите, примерил много противоречия, убил много пороци. И той организм, свързан с широката мрежа на много други като него, ще ви доизмени съвсем живота, ще доведе царството Божие на Земята. По-подочу искрено верваше в това. Макари твърде практичен, заробен от древни интереси и сметки, нямо все пак не мулипсваше интосиязмът и чистит идеализъм, присъщи на всеки народен учител. А такъв по-подочо беше дълги години подред. Той беше доволено трабутота си. Най-после основата беше положена, пътът беше ясно на чертан. Имаше вече полза, доверието към новото дружество беше спечелено. Оставаше да се работи по-на татък и да се догражда започнатото. По-подочо не криеше радостта си ноще по-доволен от него беше вълчан, който беше убеден, че всичко се дължеше нему. Да се занимава с дружествените работи, да се допитват до него да го хвалят, да чувстват, че е облечен с някаква власт. Всичкото възстана привичка и необходимост на Стария Чорбъджия. Синовете му отдавна бяха по елицалата работа и от него нямаха твърде нужда. Той имаше много време и го посветяваше изцяло на дружеството. Неговата соетност тръстеше всеки ден. Преследван, измъчване убеждане от груздана, несправедливо според него, той търсише хора, които да го почитат и объжават. За дружествените работи говореше като за свои собствени. Дружеството сякаш не беше нищо друго свенедно лично, не го водело. Решил да ущастливи с него селото. Разбира се, че истинската пружина, която движеше всичко беше по-бдочо, но не лице беше вълчана. До нас сиха някаква стока. Пръв известяваше за това вълчана. Той отивеше в кръчмата, но не бързаше, а чакаше да се саберят повече хора. Новината, която те еше в себе си го разполагаше най-благодушно и той, кръсно речиво и надълго, разказваше няко епизод из живота на своя любим герой, полски Генерал Бем. Разказваше и много другие негдоти, все тъй забавни сладки. Вниманието към него вече е общо. Тогава той става, започва да се разхожда на сам нататък, доволен, сияешт, спира се пред някога и като го подръпва за охото или пък го опочук ва поноса, казва тъй, ще да бъде чуд от всички. До оставим това. Друго има, друго. Купил съм ви малко газ. Ще я раздавам тездени. Влашка е стока, первий сорт. Той избираше някой подоверен човек, свядаше при него и сега вече като голяма тайна, разказваше колко много труд и какви хитрение трябва да употреби, за да вземе стока на сметка. Дружесвото никога не споминаваше, говореше всякога от своя ими за себе си. Дружесвото копи една редова се ячка, работиха общо с нея всички. Е, какво ще речете сега? Говореше тогава вълчан. Разбирали дядо ви вълчан или не? Машината е чудо, и сего и го заравя, преди го все една квадта и като че броизърнада с рака. От Америка е таз машина. Не, не от Америка, а от соединените штати. Че той е все едно? Обажда се някой млад човек. Дето Америка там са и са единените штати. Вълчан се обижда, но взема работата на сега. Престъп пъгордо, усмихва се с нисходително и улабе млади човек за охоту. Не знаяш ти землю описанието муле? Говорим о той. Ти дяда си вълчана ли ще учиш? Америка е едно, в соединените штати друго. Въпреки ти е на лудниче ви по стъпки на вълчана, селините виждаха, че дружеството работи добре, имаха пълза от него и бяха доволни. Но истинска радост обзе всички, когато дружеството реше да купи общта вършачка за селото. Люлакова се развалнува. Поръчката беше направена вече, но мнозина още не можеха да повярват, че това е възможно. Невълно погледите на всички се обръщаха пак към вълчана. Питаха го постоянно, наистина ли е поръча на машината и кога ще доиде? Вълчан човстваше силата си и скъпеше домите си. И някои билоза да го поедо са, билоза да го накара да се искаже по-ясно и да ги увери по-добре, престорено се сомняваше в цялата работа около вършачката и просто-напросто казваше, че тя никога няма да доиде. Може и да не доиде пък, и достваше се наистина вълчан. Воле ми е най-после, ако искам ще доиде, ако не, няма да доиде. Тие доми огурчавах всички. Вълчан скоро се смиляваше или пък разбираше, че се шегуват и като мушка ще доста силничко неверение тума, добродушно говораше. По-трай, чоловече, по-трай, ще доиде, ще ви купи дядови вълчани една вършачка, че да го споминавате. Той даваше и най-големи подробности. Поръчката е направена в Германия. Фабриката работи бързо, но пренасенето било трудно. От Германия в Австрия, послев Сърбия, по Дунава, по море, по железници. Дълък път! завършваше вълчан. Време трябва зато и. Я, с бърза, ма маняма, што, ще трябва да се почака, но за харма нас ще ви е докарам, не бойте се. Едно особено събитие се случи на скоро и всички трябваше да повярват, че наистина вършачката ще доиде и ще доиде скоро. Пролетните си иди от коле бяха превършени и по-гергиовде настъпиха по-свободни дни. Един популярен курс по земледели и скотовътство беше ореден флюликово от дружеството. Това също беше плотна, безшумната, но сърдна работа на по-бдоча. Видни агрономи бяха буканини и четоха лекциите си. Разбира се селините не останаха безполезни опътвани и съвети, макар, че прилагането им както всяко го отложиха за по добро време. Но не това беше най-важното. Гостите бяха известни хора имената, на които часто се срещаха известниците. Да напуснат разкоша и удобствата на столицата и да дойдат чак в далечното им и затънтено село нарочно за тях и за дружеството им. Ето кое най-много поласка и зарадва люликовчини. Освен това, тя бяха влиятельни хора, можеха да издействат по-голям кредит на дружеството им, да улеснят доставките им. Всичко това по-бдоча обясни много добре. Курсът тогава се забрави и остана на заден план на. Гости тя бяха всичко. Обкръжиха ги с най-голямо внимание и гостоприемство, но отива не пък им беше даде на една такава гощавка, че за дълго време остана паметна в люликово. Крайна глава 10. Този запис е обществено достояние. Жетварят глава 11. Записано за Либривок с точка Орг. Жетварят повество тюрданьовков глава 11. Дълга като за свадба тръпеза беше сложена в най-голямата классна стая научилището. Най-напред по-бдочо, което добре беше схванал голямата слабост научените хора към всичко народно, предлагаше на место Маси да нарядят низки селски софри, около които да се сидя на възглавници. Отказаха се от той план за да не затрудняват непривикнелите граждани, но в всичко останало най-строго беше запазен народния трети обичаи. Гозбите бяха народни, седините е тежки сахани и тъви от стара мед, подарявани по свадби и кръщавки, дървени лъжици, гаванки, бъклици. Нямаше крърпа за всеки гоа общ, дълък меса лобикалише софрата. Преди да се започне яденето, млади булки са всъвсем нови пешкири и също таки въс старовремски ебрици и легени поляха на гостите и намъжете да се умият. Търпезата беше сложена тъй, че по-голямата част от стаята да остане свободна. Това беше направено пак според предвиждението на поп доча. Средата, на най-личнуто място, сидеше въз стар пълени едр господин с червено охранено лице, с низко стрига на коса. В ръцете му бяха като подпухнали и на късите му пръсти лъщяха много пръстени. Той беше председателят на централното замеделско дружество и от него Люлюковчини очакваха много за дружеството си. От едната мъс трена сидеше вълчан, от другата не и как метат. Преподавателите на курса сидяха на същия ред и всеки от тях същото имаше по един от по-първите селини. Поп дочу за да вижда всичко и за да може полезно да дава нареждението си, беше седнално от самната страна, но пак срещу гостите. Жените бяха наседали отдално, по към края на тръпезата. От начало вечерата вървеше тихо, чинно, без много разговори, като във всичко се чувстваше само почитта, която се отдаваше на гостите. По-голямо оживление на стъпи, когато трима млади овчари, след като бяха се нахранили на бързо, седнаха на среща и на духа кавалите. Засфириха стари народни песни, нито много жални, нито много весели, повече тържествен и широко разлени, уния песни, които е обичай да се сфирят на ZFET-и, приядане и пиени. Същото време булките, които шетаха, поднесуха на дървините наурчата метод бели пити и бяло сирени. Наляха и чашите с вину. Къпнете си от меда, канаше Вълчан Гостинина, медътни и хубав, едно време чакот е скиджума я и от шумен са до нас е ли пчели, какви кован лът си е имало, хубав мед става тук, защото вся какво цвете има, къпнете си, хъпнете ваше милост. Но големецът само благодареше, като леко ки имаш и глава, а усните му, в които сега греши особен блясък, бяха устремени към къвълджиите. «Слушей, дядо Вълчане, слушай», говореше той, как хубаво сфирят момчетата. «Ах, браво, браво! Което е там средният? То е ли? Дамян? Овчаре? Той не е баш къвълджията. Браво, браво! «Эх, ваше милост, какви къвълджи имаше едно време? Имаше един, инжету се казваше, стоян инжету от съръджа. Тойзи чоловек пасеше овцете си скавала си, скавала си ги управляваше. Няма? Как тъй? С едина едно място и свири скавала. За свири на един глас, овцете се завърнат на една страна. За свири на друг глас, завърнат се на друга. Искали пък да ги закрепи на едно място, за свири тъй, леко, леко, хубаво, и они имите овце, като се пръснат, като се нарядете една до друга, пъсът, пъсът и звънците дрънкат. Гостининат се заинтересова. Слушаше Вълчана, дори се обърна към него. Те ви казвам, скавала си ги управлява. Когато иска да ги събере, пактай, скавала. За свири имите, идът, идът. Чудно нещо. Каза гостининат. А, голям къвълги е беше. Инжет и инжет, като кажеха, всеки го знаеш е. Нейкогметът също ти се смядаше длъжен да забавлява гостите. Кавалът е такво с хубаво нещо е. Започна той. А си имам едно куче. Чом чу е кавал, захваща да вие. Защо, боили се? Не, нече си бои. Разбира е то, когато кавалът свири жално. Тога с вие и как вие. Да. Интересно. Голямецът разсено отговореше на Нейко. Той пак беше се загледал в кавалджиите. Следеше мелодията, която се разливаше на широко. Плътна, сладко звучна, пленителна. Пълното му лицей, като чрез цъвваше. Учите му горяха. Ах, чудесно свирят. Говореше той. Чудесно. Разговорите се оживиха в ляво и в дясно на трапезата. Всеки приказваше със съседа си. Поп дочу, което имаше на среща си всички гости, можа да размини с всеки от тях по някой дума. По някога той се обръщаше назад, за да види, дали всичко е фред, и тогава светлината на една лампа, провесена на това, нападаше право на лицето му. Пубави бяха късите му за къдренико си. Малката му брада беше по-подстрига на по-светски. От живия поглед на лицето му можеше да се разбереча, той е много доволен. Радулов също беше тук. Той беше нещо замислен. Малко приказваше и когато него гледаха, изваждаше едно къс, че хартия, някакво надребност гънато писамце. Прочеташе го под масата и пак го скриваше. По всичко се виждаше, че мислите му са някъде далеч. Жените също той се пораспуснаха и заглчаха. Найблюзо до мъжете беше попадиете на Побдоча. Млада, не твърде хубава, изпълнена с достоинство жена, което приказваше, но и често поглеждаше към мъже си, като чекаше някакъв знак от него. Между всички жени понатата кеднали чеши. Жела, по-старата вълчанова снаха, още по-хубава, както беше си попременила сега. Я знайше, че ще обърне внимание на гостите, зато и стоеше изправена, застанала тъй, че да се вижда най-добре, готова за всеки поглед. Всепак тя не можеше да се одържие без да измени изражението на лицето си, пушташе някои шеги, от които най-много се смееше е търва и мита, и тот тъй, че трябваше да се обръща на страна да крие смеха си. След като бяха изредили много песни, хавалите изведнеш млъкнаха. Мик, два разговорите продължиха високо, объркано, като бръмчени напчели. После изведнеш утихнаха, като всеки се стесняваше от настъпилата тишина. Вълча незвика към жените. Какво ма? Какво се умалчахте? Я да кажете и вие нещо, изпейте някой песен, ама стара песен, хе-е, другошна. Айде! Жените се понаведваха еднакъм друга и се защепнаха, познаваше се, че всички подканят жела, но тя мълчеше, учите се пълниха със светлина, по-осмихваше се, но ниту се са гласяваше ни до отказваше. Но като видя, че всички е гледат, че на нея изпряла че и големеца цъзлатните пръстени, кои достоеше до свекъръй, тя стана. По замисли се, като да си припомнише нещо, скръзти смирено ръце от пред и като се обърна неточно срещу гостите, а малко на страна и се загледа в земята, запя. От как се мамо по-овчерих, накривак не бях заспивал, с нощи накривак задрямах, задрямах и засанубах. Глъсите беше треперълив нерешителен, но самата песен, той, което се разказваше в нея, скоро завладя всички и в стаята на стъпи пълна тищина. Тогава жела се съвзе, издигна гласъси, самата тя се изправи едра, снажна, хубава, каквато си беше, по-обърна се и погледна към гостите, учите и светнаха и сподтънките вежди, лицето и заруменя. Всички е гледаха, и гостите и къвължиите скавали в ръце, и не се знаеше, дали песента слушат или само не е гледат. Един от гостите се наведе до други един и за да ни ги разбере селенинат, който сидеше между тях, пришепна му на чушт език. Каква хубава жена, като че е някоя царица, прообличена в селски дрехи. Навела пакочи, завладяна сама от скръпта, която лъхаш от песента, жела пееше сега оня куплет, който отговореше майката на овчаре и тълкуваше са нямо. Синко стоене стоене, нали ме питаш, ще кажа, таз са ня не е хубава, Турци са синко, душмани, хранени кони, тъмница, алини феси, ястина. Все притакава няма тише на жела до искара до край песента, и когато тя свърши, и като се позасмят тъй, че цялото и лице се промени и свет наказа. Добре сте послушали гости, от всички страни се чуха одобрения, а гражданите пообичае си запляскаха с ръце. Жела се прибра при жените и до като те зарадване зараднея, бързаха да и кажат нещо, тя си мисляше, свекърми няма, што да рече, обово стана. Засфириха пак кавалите, поразна пак глъчката на трапезата. Жените настанаха и се собрахаха сред стаята, няколко млади, напети ма, же имаше там, между тях и марин, синът на нея как мета. Поп дочо сочто за обиколината таки се върна. Изведнъж кавалите промениха свернята и започнаха за игра. Селените, които бяха на трапезата, веднага познай какво се свири, по-усмихнаха се и казаха. Ааа, на кръсника. Излезваха чете рибулки, същите, които бяха шетели през време на вечерята, застанаха подвел от всяка страна в средата марин. Всички се заловиха за ръцено тъй, че отлакате на горе, держаха ръцете си изправени, в такта на свирнията запристъпиха леко, трупливо напред и като направиха тъй няколко крачки, всички се покланиха. Покланиха се на гостинина, който се деща до Вълчана, и след този по същия начин се дръпъха назад. Правеха различни фигури и размествани и ръководени от Марина, но главното, което се оставаше едно и също и се повтареше, беше тропливият пристъп на пред и поклоните пред големеца. Та игра по свадбите се играеше на кръсника, който по-обиче я и най-почитаният човек. Сега на место него същата е почитан беше гостининат. Може би той схва на скрития смисъл на играта, ни обестова тя му хареса. По него въжелания играта е повториха и по-третиха. И след като дълго време беше гледал и беше се радвел, изведнъж той се замисли, замачкат рухи между пръстите си, загледа се унесено. Той останат тъй и след като играта се свърши. Вълчанно прищепна нещо, гостанинат него чу и се изправи. В лицето му беше изопнато, учите могледаха строго. Разбраха, че иска да говори и въдвориха тишина. Аз съм от града, започна той. От там съм дошел, там ще си и отида. Аз не съм облечен като вас, не приказвам като вас, не ви приличам. Може да речете, че съм ви чужд, че не ви познавам и не ви разбирам. Това не е верно. Четыридесет години вече как аз живее в града, но мисли и чувствам, радвам се и страдам с вас, с българското село. Той говори дълго. Ненавикнели наподобно ратурско горащение и ракомахания, жените се стесняваха, креяха се една за друга или зато ляха с шепа усмивките си. Една жела остана спокойно и самоуверено, с открыта лица и гледаше гостанина. Но ако жените не разбраха ръчата на големеца, межете промяха всичко. Те разбраха, че гостилина отхвали селото им, говори за сговора единодушието им, посочва за пример дружеството им. Той им обеща пълната си подкрепа. Всичко, штото поискат, ще им се даде. Вършачката е вече напът. Щом се върне, той ще се разпореди да се ускори принасянето и няма да се ми не много време, машината ще бъде тук, село. Това стигаше. Чук нахачащите си с гостилина и веселбата поразна, так му сега стана непринуден и сердечна. Засвириха пак кавалите, започна се хоро, наперен, важен, слеси че кожи на Абата си вълчан сам поведи хорото. След него идеха гостите с черните си граждански дрехи, а понататък, ярката светлина на лампите се пъстреях разноцветните наките населените и селенките. Хорото беше мъдро, тежко, чорбаджийското хоро както го казват, което се играя по свадбите, когато се хванат свекърът и свекървата или други почитани и важни хора. Една неприятност смоти за малко веселието. Вън в коридора не чака, но избомтя си или нудър, счупи се стъкло и късчетата се разсипаха и прозван тяха. Отидуха да видят какво има. На гостите казаха, че ветерът изчупил стъклото на един прозорец, но истината беше друга. Някой беше хвърлил камък от улицата. Там намериха дяда нетка, но той беше толкова спиян, че от него нищо не можаха да разберат. Набедиха както винаги груздана и тачката. Крайна глава 11. Този запис е обществено достояние. Жетварят глава 12. Записано за Либривок с точка Орг. Жетварят повество тюрда Ньовков. Глава 12. През май както е навсякъде издобруджа, растително са беше впълната си сила. Вбурен глъхнаха дворови и хърман лъци, плетищата не се виждаха от коприва и бучиниш, трябва застилаше дори улиците и мегданите, като оставеше чисти самобелите и прашни и вици напътеките. Та е зелени на беше още по-буйна въно целото. Най напред започваше пазбището, равно, обширно, въсхитително зелено. Сред него селото изглеждаше необъкновено малко, прибрано и скупчено като гнездо. Овошки нямаше твърде много издворовите и градините. Ярко изпъквах и се пъстреяха червените покриви и белите стени на къщите, правите лини на камените угради, кръговите на хърманите и уединените кули на вятърните белници, с разпънатите си бели крила. Всичкото ваземше с равнително малко място, преобладаваше все пак околната зеленина, тържествуваща и необхватна. Селото преличеше на старин на някоя гравюра в средата на огромен смарак до вщит. Та е зеленина имаше два пояса, два прелива. Пазбището беше по-светло и слабо желтениково от безбройните кубчини на млечока, а веднага след него започваше друга зеленина, тъбна, плътна, с равни като че изразани с нож краища. Светлите лази бягаха по повърхностей, цялата маса се клатушкаше и преливаше, като че някоя моря биеше там в бриговете си. Това бяха нивите, изкласили вече, високи и бойни. Плодородито и таз година щеше да бъде голямо, но радости на селените се губише в грижете и моколоприбирането на той убилен плод. Защото каквито бяха гъсти и високи храните, с много поветица и стях, жетвата щеше да бъде тежка, а още по-тежка щеше да бъде вършит бъта. Ето защо цяло люляково облегчително въздъхне и се зарадва, когато се разбраче вършачката ще доиде. Повече от двайси тщи в тъволове и биво ли бяха утишли в града, за да е вземат. Мина се ден два, машината не доиде и селените недоверчиви и предпъзливи, каквито си бяха, отново се разколе баха в надеждите си. Беше неделен ден. На Мегдане до черката младите бяха започнали да се събират за хоро, старите пък бяха в кръчмата на къня, пиха по чашка ряки или кафе в големи турски фиоджани и спокойно се разговариха. Изведнаш някой подаде главата си през вратата и извика. Вършачката и де! Вършачката! Колкото хора имаше в кръчмата скочиха и излязуха на вън, собраха се на купи, загледаха на запад. Черна и вица се чеша зеленината нивите на тая страна, вглебяваше сила, като щеше като куритото на река. Това беше пътят, който идеше от към града. И ето там, на самата линия на хоризонда се очертаха черните силуети на множество хора и добитък. Идеше вършачката. Различаваха се две отделни групи, който наваляха по отсамната страна и ясно вече се виждаха. Напред вървеше бяла вървулица Волове и зад тях нещо огромно и черно. Това беше локомобилът. Малко по-назад идеше друга вървулица Волове, а след тях батозата. Слънцето беше превалило на запад и хвърляше меки, полигати лъчи. Силно освятен червенят корпус на вършачката блещеше сред зелените ниви, поклащаше се и силюлееше като коръб. Присъствието на хора там се забравеше, вбавното и тържествено движение на двете големи машини, като чим еше нещо сознателно, уверено и самостойно. Може би мнозина бяха видели вървавете си, че вършачката иде, може би новината бързо беше се разнесла от остав остав, но вътре в няколко минути цялото село беше накрак и с улиците тичаха жени, момичата и деца. На едност тях не облечени както трябва, с някой търно копили тесла в рака, както бяха работили, бързаха и възръсни мъже, малко позасрамени, че не мога да се въздържат и тичат като децата. Най-хубаво се виждаше от мегдане при къньовата кръчма, зато и всички се събираха там. Приказваха високо, показваха с ръце, не снимаха очи от двете грамадни чудовища, които бавно наближаваха към селото. Вълненито растеше. Ако някой цар мисляше да влезе в люляково, радосте и любопитството нямаше да бъдат по-големи. Близо до селото пътят се спущаше в една долина. Машините слезаха там и се изгубиха от очи. Напраздно всички чакаха да излязат из дола и да се покажат на отсамната страна. Наистина, там пътят не беше твърде добр, имаше една малка стърмнина, но те се забавиха по-вече от колкото трябваше. Множеството на трупано пред кръчмата почна да се беспокои, и като не знаеше какво става с машините в дола, пороточи се и тръгна на татък. Насреща изпъйте се зададе Сидер, един от синовете на Вълчана. Яхнал на Голкон, той припускаше към село за да смени един скъсън кантар от къруца. Утрупаха го с хиляди въпроси. Без да се спират и отговореше на всички едно и също. Нищо няма нищо. Едното колело на казана пута на малко. Дигат го сега звинча. Ще тръгнат пак скоро. Никой не се върна от пъти си. Скоро всички слезаха в дола и за обиколиха машините. Най-после това, което толко с време им се струваше като неосъществимо мечта, беше пред учити им. И двете машини бяха съвсем нови. Големете тежък локомотив с незапал въноще огнище, с повален комин и с неподвижно реймачно колело стоеше като върза ни притихнул звяр. Нешто поле, кои по-гръциозно имаше в бътозата. Голяма и висока по стройка, повечето дървена и боиди са на със светла червена боя. Плюлякова не за първи, пъдвиждаха подобни машини. Почти всяко лято те върше е хастъкива. Но тя бяха чужди, а тие щеаха да бъдат техни, собственни. Това ги радваше най-много и това сякаш полъхваше и от самите машини. Глядаха ги им се радваха като на нещо живо. Особен алжените любопитството беше голямо. Те се трупаха навсякъде, заничаха и пречаха на мъжете в работата им. Трябваше най-после да се намеси нея, как метът, за да разгони от страни малко назад голямата навалица. Все още се залисваха около потъна луто колело. Дойде и родан Кова, че ти високо, и авторитетно почна да дава съветите си. С него въпомущ наместиха по-добре винча, завъртяха ръчката. За скърца нещо и всички жени очудено ахнаха, като видяха как неимоверната тежесна луко мобила започна да се подигват една толкова малка и слаба наглед машина. Колелото най-после беше освободено. Най-напред луко мобилът, вслед това бътозата бяха изкарани от срещата страна на дола. От тук на татък мястото беше равно и пътят хубав. Приди да влязат в село, спряха и даду хапочивка на добитък. Народът отново се струпа около машините. Назад, викаше Нейко и размахваше една шибалка. Назад, стига сте я гледали. Ще ви умръзне, не бойте се. Нейко искаше да намекне за усилината работа, която чакаше всички повършедба. Той говореше наглед не заинтересувано и равнодушно, но лесно можеше да се познае, че сам се радва твърде много, са това беше и тъйни от стъпчив и престорено строг. Той обика лише около машините и размахваше шибалката си. Нейкъг гледат. Нейкъг гледат. Обади се някой с нисходително и важно. Оучите да гледат, ама ръцете да не пипат, че ги причупвам. Това беше вълчан. Да се каже, че в тая минута той преличеше на всевластен и победоносен цар, би било малко. Тъй горд, тъй самодоволен и наперен старят Чурбъджия, рядко е бивал. Неговите думи се с бъднаха. Той удържал обещаниято си и както сам се изказваше, беше купил една вършачка на селото. Признателност той не търсеше още. Тя тъй много лечеше в всичката тая радости изненада на Люля Ковчани. Старят Чурбъджия беше доволен. По антерия прехвърлил през рамо салтамарката, сина която не липсваха и се гали си чите кожи. Той се разхождаше на сам, на тата, ко смихнат, тържествуващ. Както всякога, най-голям пай в работата имаше пак той. Негови биво ли бяха в прегнете в дъното на всеки чефгар. Синовете и слугите му бяха тук и помагаха. Нямаше разлика между неговата и селската работа. Той имаше еднаква власт над всички. И вълчан даваше заповеди, нареждаше, подканише. Той върше ше това весело и с такова голямо благодушие, че намиреше време да подхвърали и някоя ше гана жените, да се спрей да потегли за ушите някой бусонога хлапак, зазяпан до вцепеняване в машините. Любопитството на невежите също те и го забавляваше. Никой разбира се подобре, не познаваше от него устройството на вършачката. Той чувстваше нужда и да получите е прости хора. «Какво и глядате ти? Ще я лапнете?» Говори той на няколко души, които зяпат на горе към батозата и си посочват нещо. «Там е барабанът. 432 въртения прави в секунда. Разбираш ли? 432. Не оставя клас, ни чупи зърното. Някой нерешително изказва съмнение в такава една невероятна бързина. Валчан потегля охоту на той ама стъкат мъж също, като на някой немирен ученик, усмихвамо се благо, баштински и отминава по нататък. Той се спира при другъг група и веднага до лавенишката на разговора. «Ко е? Лагерите ли?», намесва се той. «Добри са, добри. Съчмени лагери са също, като на велу ципед, а той и снаеш лищо е?» Запитанът разбира се не знае и молчи. Валчан чука спръст по главата му и насмешливо говори. «Същото е то, какво той е и той? Масленяк е масленяк. Налива се там маслото и то сите че по-малко колкото трябва. Отвориш ли е и тъй и виждаш имали масло или няма. Лагерите никога няма да останат сухито да се запалят. Сигур на работа. Уумен человек го е правил, не като мене и като тебе». Около Локомобила също има много любопитни. Валчан отива там и отдалечо ще започва. «Чудо машина е, върви като часовник, ни шум, ни глас издава. Драш ти тъй като котка, а здрава работа е гаранция десет години, а ни и запечте и изкараме парите». Няко се мъчи да прочите надписа на Локомобила. «Имято на фабриката е», каза Валчан. «Ланс, Манхайм, Германия. Перва фабрика е тя. Прави и балони». «И балони ли прави? И балони!» Учудването е голямо, но Валчан не дава повече объяснение. Той се глежда в навалицата лазър чумака, което оставил на близо стадото и си беше дошел, за обиколен от всичките си псета да види и той чудото. Исполинският моръст високо се издига над всички. Понавика си Валчан леко го поподръп за дългия мостак. «Закаснял си чумак», говори той. «Закаснял си? Защо?» Отфръща чумакъти пули наивните си и добродушни очи. «Потрепахме себе, братко, додей извадим колелото. Ако беше дошел пора, но нямаше нужда от винч. Ще ще да го дигнеш сам?» Грам на висок смях. Чумакът поклаща недоволно глава, чуди се да се разсърдили или не, но захваща да се смея и той. Учивката беше свършена. Приготвиха се да тръгнато отново. Потеглиха първия чифт волове, искривените, че в Гари се изправиха и обтегнаха. Всички в прягове стъпиха в пътия. След това размахаха дългите къмшици, неудриха, но само заплашваха с тях и още повече викаха. С вкупани в земята нозе, с обтегнати шии, спочти прегънати на две тела, воловете напрегнаха всичките си сили. По колебаха се секунда две в усилията си най-после тежката железна маса се поклати и тръгна. Много по-легко потегли бътозата. Всички усилия като, че бяха необходими и само в началото. Търгна след тях и голямата навалица от посрещачи. Изведнаш това съвсем случайно при дружаване без някой да го реш да нарочна се превърна в тържествено и шумношествие. Кой знае кому беше дошло на ум да го накара, но от гора на самия локомобила се покъчи ганю Биволарият въседна голямата машина като кон и надут там гайдата си. Провикване и весел смех заглушиха първите пискливи звуци. Една нечака на промяна се извърши в всички. По-спокойно и по-бодро сякаш пристъпваха воловете. Народат викаше и се смееше. Самите машини се движиха тържествено и важно. Общата радост сякаш у доходворяваше могъщите им корпуси. В сложните очертания на профила им проличаваше чудновата някаква физиономия. Раскривена от широка и весело усмивка. В удошевлението в множеството растеше. Децата тичаха и криштяха на около. Ганю продължаваше да свири от горе на локомобила. Момите се наредиха, заловиха се под ръка и запяха. Те подхвана хасъщите те е песни, които пееха, когато се връщаха от жетва или пък, като зълви, придължаваха някой навяста. По-назад и дехамъжете. Те продължаваха разговорите си нов жестовите им имаше сега повече живости една особена тържествено стоеше на лицата им. Всета е шумно и весело шествито на хлов селото. Пред кръчмата на къня стоеше Радулов, до него беше очител като от загорци Райна. Макарий теоретически противник на дружеството. Учителят обичаше всички трудещи си хора и като гледаше, как тържествено минаваха двете машини, сгайдата от горе, с веселия народ на около, той най-напред си изненада. После се зарадва, както всички, с нешапката си и размаха. Толкова беше живял между тия хора, познаваше ги. Едни обичаше, други не. А като че едвам сега ги видя и разбра, както трябва. Тие почърнели от работа жени, зарадвани и ръстревожени в едно и също време. Тие му мичата, които си пеехат те и както пееха по свадбите. Ти асорови и набити мъже, смъдри лица, совиснали тежки ръце. Всички го поздравляваха, на всяка да виждаше осмихнете приятелски лица. Някои мовикаха нещо, но като не се чуваше, показваха му машините и ганя с гайдата. Радулов все махаше с шапката си. Двете машини приминаха през село и влязоха в двора на Вълчана. Тук тежтяха до останата, докато дойдеше време за Вършитба. Распрегнаха въловете, извадиха нови зелени презенти и грежливо покриха с тях локомобила и бътозата. Вълчан с по-старите селени влезе в къщи, а жела за смена и зарадва на както прилича на всяка стопанка, тръгна из двора да почерпи с ръкия они от мъжете, които бяха работили около машините. След нея вървеше мита, за да и помага. И гдето бяха те, там се вдигаше глъчка и смях. Никой не искаше да си ходи. Вървото на место да стане като други път на мегдание при черквата извисе и се залюля тукъ. Собрало себе ще цяло село. Толко с хора и такова хора не имало в къщата на вълчана дори и тогава, когато той подигал тежки свадби, задъжени, синове и дащери. Крайна глава 12. Този запис е обществено достоянни. Жетварят глава 13. Молчелив свидетел на това тържество беше и поп Стефан. Исправен на мегдание до черквата, сложил ръце на патерецата си, той беше наблюдавал от далеч всичко. Старят свещени кискрено се радваше, като виждаше, че връждите и раздорите в селото по-отихват, и между хората се заражда повечко любов и сговор. Дружесто е бето, когато е върху, като виждате, че върху е върху е върху е върху е върху. Заразвахто повечко любов и сговор. Дружесто е смислише си той свърши добра и полезна работа с дружеселените. Помириги. Тази вършачкъсъщо ще помогне много на селото. Пъп Дочо и Вълчан заслужават всяка похвала, за гдето теза лягъти се грежат за общите работи. Нестин на Вълчан злесе е смразил с добривия син, не и прав, но никой не може да отрече, че в много други случайто е показва ми лозливо срце, а Бог държи точна сметка не само за лошото, но и за доброто. То е, който ще ни съди. Заключи в ума си по-пстефан, погледно още веднъж към веселата навалица в двора на Валчана и тръгна да си ходи. Изведнъж му дои да е новом за иконата, която Валчан искаше да подари на черквата. Сега, когато хората поемаха добрия път на сговора и на труда, нямаше да бъде зледо бърна то, чите си и към Бога. Ето на изгодното време да се направи някой подаяния, да се разгласи по сочи за пример. Валчан беше готов да стори това, иконата от коля вече беше поръчена. Но дали е готова? Дали дядо Недко беше работил по не нещо? Попстефан не знайше. Въпреки всичките си обещания и клетви, още на другия ден, след като се принесе в черковния килер, дядо Недко отново се пропи. Той не одържа думата си и по-късно, когато вече беше ходил в града, до не се боите си и се готваше да се золови за работа. Напиваше се сега дори по-често и по-зле от колкото по-рано. Попстефан му се кара, моли го и го овещава. Нищо не помагаше. Иконописеца се разкаяваше най-искрено, плачеше пред него, целуваше морака, вричаше се, че вече няма да пия и ще работи, а на другия ден се напиваше. Попстефан се отчая, махна рака и остави опърничевия старец на волете му. Виднещо е беше го срещнал на улицата. Дядо Недко беше толкова много пия, че не можеш е вече да върви. Плачеше по-ръците си или пък се держеше за доварите и за плетищата. Изцапан, чорлаф и нечист той беше изгубил всеки човешки вид. Попстефан мина покрай него без да му бродума, без да го погледни дори. Дядо Недко го забеляза. Опря пръс на челото си. Помисли и види се след като мачително и бавно промя нещо. Обхвана го изведнеш страшна ярост. Черно капец! Завика той подир Попстефана, като се кандилкаше на самната татък. Фари сей! Пиян съм на! Пиян съм! Какво ще ми направиш? Пия и ще пия! Трук път Попстефан ми на покрай кръчмата. Вътре беше дядо Недко. Пиян пак както всякога. И справил се над главата ми. Високо разказваше той. Сякаш душата ми иска да вземе. Работи та работи! Абе човече боже! Фич сега време за икони ли е? Пората не вярват в истинските светци камули в писаните. Нищо не вярват. Ни в Бога, ни в дябола вярват. Икона! Какво иконата? Бойди се на инашка. Целуваше и се кланиш. И до лопоклонството и ане християнство. Попстефан разбрача, еко написате не поправим. Аскоро сам той се разболя и днес за първи пъти зли, защо от къщи. Престова време той нищо не беше чул за дядо Недко. Тук ли е още или пък си е заминал за града? Да не би пък, да е болен. За умразе и отмъщение нямаше място в срцето на Попстефана. Той се укори, че бе не е. Той се укори, че беше забравил до сега бездомни иконописец. Не беше попитал, где е и как прекарва. И на месту да иди от дома си, той си повърна и влезе в черковния двор. Отъдалече още той е видя, че вратата на килера беше отворена. Имаш изоти обушта, и еднато яга беше под пряна до стената. Иконописецът беше тука. Попстефан надникна през прозореца, но не можа да види нищо. За обиколи ими на към вратата. Повика, покаж ли се? Никой не се обади. Тогава той прекрат, че прага и влезе. Но не успе и две крачки да направи, и той се сепна, спря си и остана като прякован на мястото си. Насрещамо, изправена до стената стоеше голяма и съвсем нова икона. Господи, каква икона беше тя? Сякаш не материален образ беше жив, дух, таинство на някакво видение. Иконата беше на Иисуса Христа. Тя беше голяма, една от уния икони, които се поставят от ляво или одесно на царските двери. Такава икона, Попстефан, виждаше за пръв път. Те както беше изписана, тя беше пълно отклонени от всички правила и образци на черковната живопис. Исус не сидеше на трон в това царствено величие, както ще сиди в денена славата си. Не беше и тъй, както го представят други, обкръженото облаци или пък сред тежки и безжизнин пейзащ на юдейската постиня. Иконата, която гледаше Попстефан, се виждаше съвсем друго. Два главни тона преобладаваха тукъ. Две големи петна преди всичко. Едно синю и едно желто. Виждаше се най-напред високо и пространно небе, което се снишаваше в мътна, белезникава и прашна умара на горещ летен ден. И после една безкрайна желта равнина под това небе, равнина от озрели, готови за жетва Ниви. Истия Ниви вървеше Иисус. Около него се растила и го окражава златно море, губи се и сетопив мъглябите дали чини на хоризонта. На самата фигура на Иисуса е голяма и близо. Ясно се виждат переплетените стабла и класове, които закриват до някъде нозетему. Из жетата блещят алени макове и синя метлечина. Иисус остава все пак високо над повърхността на Нивите. Драхите му имат типичните сибуи, червено и синю. Фигурата се познава, лицето е същото. Но няма и капка следа от това невозмутимо спокойствие, недостъпно и дори строго. Няма и тая прифинена красота, както е в общоприятите икони. Грехите се без блясък, без драпировка, потъмнели и пражни. Лицето е слабо, загоряло от слънцето, загрижено и скръбно. Учите гледат замислено и кротко. И докато десницата е издигната и благославя, другата рака се простира над Нивите в едно движение пълно с любов и състрадание. Исус благославяше убилния плод на земята, благославяше и края на тежки и човешки труд. Попстефът не можеш е доткъс учите си от тая икона. Забравих, где се намира, за какво беше дошел. Найпосле той се съвзе и потерси с очи и конописеца. Стаята като че нямаше никой. Не въобразим хао с царуваше навред. Дъс че нието по от беше изкалини нечист. Чирупки от яйца, гипсов прах, парчета от сумпара, еренде и триски се валяха на всяка стъпка. Върху една мремурна плод, че бяха ръстрите разноцветни бои, лъщяха е листа от златен варак. Четки от различна големина бяха на тупениф от чука ни смачкан съд. Сепа като всичко най-много бяха боите насипани в най-чудноватие съдове. Кафейни филджани, медини черупки, теники и никотии, черепи от стомни паници. Всичко това беше разпръснато в най-голямо безредие стаята. Един тучен хаван беше сложен на стола и до него няколко сухи корих ляп. Миришеше на лак, безир и разни други масла. Това беше неприветното жилище на беден човек и в същото време работилница, в която се криеше непонятно и тънко искусство. Сред безкрайната бъркотия на стаята иконата изглеждаше още по-хубава, по-светла и по-нова. Родена сякаш изоколния хаос също тъй, както слънцето се ражда измрачените на ноща. Но къде беше семие тиконописец? Поп Стефан го търсише с очи и най-после може да го намери. Свит долеглото си, я до нетко стоеше гърбом към вратата. Сянката, която се събираше в той огъл и закъчените от горе дрехи още повече го закриваха. Под прел глава с двети си ръце той унесено и неподвижно гледаше в иконата си. Не усещаше и не подозираше, дорише при него и вляза от чуж човек. «Нетко!» извика високо Поп Стефан. Сивата купчина от дрепи се раздвижи. Показа се едно лице, сухо, простено и желто и към стария свещених се остремиха две очи, запалени и светли като въглени, блождаящи и занесени като някой сомнам бол. Ти очи гледаха, но сякаш не виждаха и не познаваха. «Нетко!» повтори Поп Стефан за чуден. «Тук ли си?» «Ла от чела!» глухови като че из-под зимята се обадя ико написат. Той се възви без да промени в нещо позата си, загледа се пак в иконата. Поп Стефан тръгна към него. Штом, чу стъпките му близо до себе си, е до нетко отпусна ръцете си, не без мъг от късно учи от иконата и стана. Почтително, но молчеливо и без усмивка, той позреви Поп Стефана и му цело на рака. След това отново се загледа в иконата. «Та ти си свършил вече?» заговори радусно Поп Стефан. «Аааа, хубава! Много хубава! Чудо си направил ти, нетко, чудо! Пак аз нищо да не зная? Болен бях и не съм излизал. Гледай, гледай, че кога почна, кога я свърши? Господи, колко е хубава! Колко е хубава! Дядо, нетко, сякаш, не чуваше и не разбираше, какво му се говори. Той молчеше, всета и унесени в глъбен себе си. Голяма промяна беше станало неко. Отслабнал беше още повече. Набръчка на кожа висеше от долу под братникамо, и отцял потреперваше като от треска. Страдани и скръпи маше на лицето му. Поп Стефан го изгледа загрижено и неспокойно. «Нетко?» каза той. «Неми изглеждаш май добре, да не си болен. Не отче нищо не мие. Здрав съм, слава Богу. Здрав съм, ама и твърде добре не съм». Поп Стефан беше се загледал пак веконата и негодочу. «Хубава е, много е хубава!» повтареше той. След това той се замисли, помалча доста време и добави. «Хубава е, ама, защо сия направил тъй? Не е като старата, не е като други, както съм ги виждал. Там Иисус е седнал, държи Евангелия или е прав, но друго е, а тук и ти е ниви. Защо тъй сия изписал Нетко?» Игонописецът обърна към него занесение си и блождаеш поглед. «Тъй го видях, отче!» каза той. Тъй го видяли? Кога? «Него отче! Видях го ти, както е на иконата! Както го гледаш ти сега? Тъй го видях!» Без да продума нещо по Поп Стефан недовречиво погледни иконописецът. Може наистина да е болени да не зне, какво говори. Годя Донетко разбрав, че отването мое тихо седно особено вълнение в гласа си повтори. «Видях го, отче! Видях го ти, казвам!» Поп Стефан не знаеш и какво да каже. «Седни, сидни!» подкани Годя Донетко. «Не ме гледай тъй! Нито съм лут, нито съм пиян! Седни! Ще ти разкаша всичко!» Той седна налеглото си Поп Стефан на стола. Двамата гледаха иконата. Слънцето засядаше и меки златистила, че пълни хастаята. Още по-живо и по-ясно сега изпъкваше образът на Иисуса, излезаше сякаш из рамките на дъската, въставаше пред тях, като безплътно и светло видение. Загледан в него Дя Донетко заговори тихо, очтише б нешката. Като часто се спираше било от вълнение, било да си почине. Той почна от самото начало. Расказа, колко добрусъвесно искал да одържи домата си, да не пия вече и да си залови за работа. Ходил в града, взел бои, взел всичко, което му трябвало и започнал. Но не вървяло никак, никак, никак, започвал, не харесвал той, което направил и го оставил. Пах започвал от ново и пак същото. Хабял боите, разваля лъските, нищо не излизало. Отмъка от яд, пък може и от човешка слабост, той не отраял и почнал пак да пие. Тогава той си добре спомни това, беше го изругал на улицата. Пие л, пие л и пак се опитва да работи. Не излизало нищо. Явно било мисляло си той, че Боки от не одарба тъму, че у свенка руци и фирми нищо друго не може да пише. Разболях се от мъкъве, че отче, разказваше той. Идеше ми да умра. Една вечер лежах ей тукъ. Болен бях, цял фога ни треска. Сънними идеше, обръщах се ту на една, ту на друга страна, като че бях легнал на тръни и накоприва. И какво не премислих? Мъчно ми беше отче. Мъчно ми беше за себе си. Без дом, без свой. Ейте и сами чеки отритнат. Никой не те приглежда. Никой добра думани ти казва. Все хули. Все една отрова само. Лоши. Лоши сме отче ни и хората. Той спря. Въздъхне и си почина малко. Сърмотно и грешно живяха с отче. Продължи той. Не крия. Грешно. Ама и теглих. Прекарах всичко презума си нея нощ. Тегло. Само тегло. Еко имаше нещо хубаво да са им видял яз, то е било пак тукъ. Село. Нали помниш? Ходихме по нивите, когато бяхме малки. Работихме. Дойдеше ли жетва? Там лягахме. Там ставахме. Хубаво беше тогас. Мислих си за той. Мислих си и плаках. С глас плаках отче. Глъсът не дядо Недко трепна. Поб Степан слушеше за мислени загледан виконата. Дядо Недко продължи. Холко време си е минуло те и не зная. Не зная и какво ставаше с мене. Буден ли бях и ли бях задремъл? И светнеш? Някаква светлина изпълни цялата стая. Бледа и мътна като бяла мъгла. Нищо не виждах в нея от пълно. Но ето след таз светлина си появи той. И досужт тъй както го виждаш сега. И нивите бяха тъй около него. И кротък и плак беше и тъй милостив. Тъй милостив. Утешителю извиках господи Исусе Христе. Огасна светлината и той си изгуби. Станах. Разведеляваше се. Служих да ската и почнах да работя. Всичко вървеше спорно и леко. Ръката ми повтареше той чото очите ми бяха видели. Дяно нетко млъкна. Лишеше тежко. Очите му горяха. Е вече неговидя. Попита поп Стефан. Не, неговидях вече. Божа работа. Божа работа. Вярваш ли ми отче? Вярвам ти. Как да ни ти вярвам? Много си отслабнал. Трябва да си починиш вече. Едно нещо ще ти попитам отче. Какво? Попита поп Стефан. Виждаш как съм направил иконата. Той върви между нивите. Не тъй го пишат нашите майстори. Не е тъй е ферминията. Не е ли противното и написанието? Налитъй си го видял. Каза поп Стефан. Тъй го видях отче. Той сам ти е научилто. Как да по стъпиш? Какво противно и забранено може да има тук? Себък изглеждаше, че тази мисъл за първи пъти да ше фума на поп Стефана и го затрудняваше. Той помалча малко. Изведнаш като че най-после добре беше си припомнил нещо, каза. Не. Нищо противно не може да има тук на Вярата. Той сам често е говорил за той. Не обичаше ли да уподобява в притчите си човешкия живот на Нива? Дунаш тук. Човешкия живот на Нива? Добрите хора на житни класове? Лошите на плевели? Не наричаше ли последния час жетва и ангелите жатвари? Той говораше за той, што беше около него, штото виждаше. А пак и унес, што го слушаха, бяха прост и бедни хора. Рибари и овчари и земледелци като нас. Поп Стефан стана и тръкна към Вратата. Почакай, каза той. Аз е и сега ще дода. След малко той се завърна. Вратата си носаше малко Евангелие, подвързано с Кадифе и обковано с Сребро. Поп Стефан отиде до прозореца, Тури очелата си отвори Евангелието. Ето тук, какво е писано, каза той и зачете. И в една събота, като минаваше през сиядбите, начинаха учениците му да късат класовете, като вървяха и спътят. А тук пък е казано. Тога среча научениците си, жетвата е много, а работниците е малко. Поп Стефан обърна няколко страници, намери това, което тръсеше и като погледна на дочелата си към Дяданетка, каза. Но слушай, виж колко хубаво е тукъ. Ето, казвам ви, подъгнете учите си и вижте, че нивята са бели за жетва. Ето, казвам ви, подъгнете учите си и вижте, че нивята са бели за жетва. Това той прочет е бавно, тържествено и напевно, както би го прочел в черква. После затвори Евангелието и с неочелата си. Той са при чи, каза той, и под тях друго се разбира. Но казах, той говореше за той, че виждеше и че обичеше. Живееше между тез, че се трудеха и страдаха. Ях познаваше той. Хубаво, хубаво си направили дядонетко, хубаво е тъй, и тъй трябва да бъде. Яз тъй ще река отче. Нисичко проговори дядонетко, се закледан в иконата. И двамата замалчаха. Отвън се зачуха весели провиквани и звукови нагайда. Дядонетко се обърне и се вслуша очуден. Вършачката докараха, каза попстефанд. Гледай ки и яз преди малко, радват се много нашите селени, оставиха и о Вълчана. Та ми хорото сега. А Вълчан дали си е дошел? Вълчан ли? Защо ти е? Трябва да си е дошел. Той донесал Венеца то газ. Радусно каза дядонетко. Попстефанд не го разбра. Венец за новата икона. Повтори дядонетко. Златен Венец за Иисуса. Вълчан дохожда с поп доча. Гледаха иконата. Взеха мярка. И Венец ще има значи? Учели се попстефанд. Златен? Хубаво. Много хубаво ще бъде. А ще поприказвам тога с Вълчана. Стъмняваше се вече, когато попстефанд си отивеше към къщи. Той вървеше бавно, и те и разсейно гледаше пред себе си, че не забелязваше тия, които го срещаха и поздравляваха. Той беше изненаден и развалнуван. Учудваше го не толко с промяната станала с иконописеца, не и това, което му беше разказал. Учудваше го самата икона, тъй както беше я написал дя до нетко. Озрелите Ниви. Сред тях Иисус, добър и благославещ. Той и образ продължаваше да вижда пред себе си попстефан, и още повече се вълнуваше. Първи и неделен ден новата икона беше поставена в черква от дясно на царските двери. Златният Венец блеще като слънци на тозрелите Ниви, изкуйто вървеше Иисус. Имаше много богомолци. Молцина само запитаха, защо новата икона не беше изписана постария и неизменен образец, тъй добре познат на всички. Благоговейно изнискривано вълнение мъжей, жениструваха дълбоки метани, кръстеха се и дигаха очикам той чуден образ, който извираше изглубините на собствените им души. Сът черковния распус това съмнозина се спряха да разглядат по-добре иконата. По грамотните и по-логопитните прочитоха надписа научиха, че к титур настоящие икони господин Вълчан Дуков забелязаха и много други подробности, но никой не откри и не прочите двете доми ситно написани и почти скрити в долния край на иконата. Рука Неткува Наскоро след това дядо Нетко се разбуля. За него се погрижи пак Поп Стефан при Браго и го настани от дома си. Село поговориха ден два за иконописица и скоро го забравиха. Но Вълчан беше на върха на славата си. Новата Вършачка, заболена с зелените си презенти, стоеше в двора му, като доведена от далечни вяста. Секи, които ми неше от там неволно се поспирваше, поглеждаше и радостно се осмихваше. Тя беше сигурният залог на общото благополучие. Поп Дочо, доволен от успехите на дружеството на всяка крачка хвалише Вълчана, приписваше му и свои и чужди заслуги. Разчу се и за подарената икона. За нея говориха много, но още повече говориха за златния венец. Пресметаха тежеста на златото, определиха броя на претопените за него жалтици, стояността на които искарваха на бъснословна суба. Имаш и разбира се нещо преувеличено в това но все пак тая пожертвователност беше голяма. Не всеки беше способен за нея и подобни примери можеха да се посочат само в миналуто. Стария чорбаджия беше обкражено то,що обважени и почит. Греховете и недостатъците му се забравих. Виждаха се само добрите модела и за тях сега говориха всички. Крайна глава 13. Този запис е обществено достояни. Жетварят. Глава 14. Записано за Либривок с точка Орг. Жетварят. Повесто тюрдани Овков. Глава 14. Един събу тенден, уния който първи се завърнаха от пазаря,то не суха новината, че делото за нивите между Вълчан Дуков и Гроздана си било разгледало вече. Спечелил Вълчан. Люлюково се развълнува. Някои бяха видели Гроздана още там. Други пък бяха го настигнали по ханчата и спътя. Той се връщал стачката и двамата били пияни. И нищо друго не сечувало от тях освен люти закани срещу Вълчана. По всеки познат човек, те изпращали на бълчана. Вълчан е това. Вълчан е това. Вълчан е това. По всеки познат човек, те изпращали на богате чорбъджия своято много здраве, зловещи сатанински поздрав, от който настрахват косите на човека. Нешто страшно и неизбежно имаше да се случи. Не правдата беше те явна, че всеки се туреше на страна. Заслужили ети до вчера почитам, чорбъджия се видя изоставен. Никой не казваше добра дума за него. Напротив, с нетърпени и с голямо любопитство, в което не длипсваше излорадство, всички чакаха да си дойде груздан, за да видят, какво ще направи. Пазърджиите от града си дохождах обикновено късно. Не всички флильоково можаха да научат новината, нея знаеш е и по-бдочо. Отчеркват той излезе последен и без да се срещне с някогу, от там отиде в училището и дълго време работи на дружествените книги. Когато излезе наближаваше обед. От няколко дни на сам бяха се заредили нетърпими горищини. По-бдочо разгляда небето и не можа да намери ни едно облаче. Насреща и спазбището в цете бяха се събрали на кубчини и мрахтяха. Говедата лежаха попрашните плъднища. Конете се връщаха към село, дрънгаха с бокъите си и размахали от чайно глави, бързаха да намерят под някое сянко обежище от жегата и от мохите. От училище по-бдочо всякога се отиваше от дома, но той е път той се запъти към към кръчмата. Изглеждаше, че той е доволен от нещо. Черното моразо се темнееше сред ослепителното слънце, като въглен и сабираше всякаш всичката топлина, но младият поп пак бързаше и силно размахваше широките си ръкави. Той се осмихваше. Дружеството беше достигнало големи успехи. Якто отиваше сега в кръчмата, не беше толкова за да остави дружественото объявление, за да намери някой повод, да поговори за новата вършачка и забъдищите планови на дружеството. Но в кръчмата той е път имаше малко хора. Йордан Ковача, още трезвен и мирен, Монката, дядо Петърке Хаята и Радулов. Младият учител беше много на контент днес. Облякало си беше съвсем нови дрехи, но сеше жълти пантов и исламена шапка. Тъмно сини руска рубашка беше отпусната над панталоните му, който спущаше от страна пискюлите си. В петелката на пълтото му беше забучена голяма бяла роза. Побдочо поздравие, норяшите си, което никога не виждаше в черква, но зато и пък всякога ги намираше в кръчмата. Закачи объявлението си на стената и размини няколко домис Монката за времето и за посевите. На черното москуле стоеше хитро и само доволно изражение, носните му играеш е два долови му осмивка. Исподоко и кръдешката той наблюдаваше Радулова, който от своя страна му отправеше на смешливи погледи. Всеки един от тях знаеше, кои какво се готвеше да каже, но никой не искаше да почне пръв. Е, да скале, не се стърпя най-после попът. Какво ще кажеш сега? Вресели вършачката? Какво ще и харесвам? Нехайно отверна Радулов. Вършачка като вършачка? Е, да, но видя ли как влезе в село? Видях, видях. Голямо тържество беше. Като и оградили, като запели у ние мити хора, тръгнали подирнея, като след дрвен якон, когато са го вкарвали в троя. Радват се бедните, а не знаят, че вътре в той якон може да са скрити 9 хейци, които ще ги погубят. Какво искаш да кажеш? Каза попът. Каквия хейци? Искам да кажа това, което толко с пъти съм казвал. Машината ще докара големи промени в земледелието, ще го засили, ще го индустриализира, тъй да се каже. А това значи край на дребното стопанство. Вършачките и всички други видове машини ще засилят само, че флиг чие те, а малките земледелци ще се разорят, както фабриките разориха е снафа из-за най-чие те. Да, на тата, кой ти вър работата, на празно се радват хорицата. Може беше има някои подобрения, но това ще бъде времно. Времен нули? Разгорящи се попът. Та времен ну е всичко. Времен ну и съществуването на човека и съществуването на земята дори. Никой не знае, какво ще стане утре. У нова, което ще дойде, може да бъде по-добро, може да бъде по-лошо. А до тога снима трябва да се си са скръстени ръцей да се гледа? Хората имат нужди, страдат и змъчват се. Трябва да им се помогне. Може, има средства за той. А най-сигурното е пак в самите тях. Помогни си сам, за да ти помогне и господ. Тук друго нещо има дя до попе. Спокойно възрази Радулов. Има противоречиви интереси, които не се търпе ти се исключват. Можеш ли са бра на едно място вълка и овцата? Вълчан Дуков е председател на дружеството. Слушам го все за устави и за правилници говорих, ходи, нарежда. Гриже се за народа. Но той е човек може ли да се откаже от лакомията си и от лихварството си? Изменил ли е в нещо нрава си? Станал ли е малко подобър? Как не? Станал ли и много дори? Дружеството не дава само материална полза, той въспитава. Вълчан не е предишният. Жертва, помога. Ето да вземем вършачката, например, може да се каже, че той е докара само със свой добитък. Радулов се засмя. Голяма работа, каза той. Вълчан знае да си прете кошника. Голяма подарил и златен венец. Всяко подаяни е приятно на бога. Натъртено и строго каза попът. Отдели човека от имането си, от трудъси и подарява. Не от своя труд. Грубо извика няко от зад, а от хорска мъгъдя до попе. Поп доча се обърна. Това беше тачката. На едно с Грозданът е тук, че бяха влезли в кръчмата и застанали до вратата, слушаха разговора. Гроздан бездъкът. От хорска мъгъдя. Гневно повтори тачката. И иконата. И венецът. Всичко е крадено. Всичко от сиромасите е взето. Тъй е научен този задник. Ей на, пита и Гроздана. Усъдегу и ще вземе и мота на човека. Как? Свършили се делото? Извика Радулов. И поп дочо и къйню и всички, които бяха в кръчмата, обърнаха очудено учите си към Гроздана. Как? Свършили се делото? Питахайте. Гроздан помалча и след това сухо и мрачно отговори. Свърши се. А снямам ниви вече. Нивите се на вълчана. Невъздържен и буен, той се показваше сега спокоен. Но нещо за плашително и зловещо имаше и в поглядамо и в тона на гласимо. Лицето му беше обтегнато и повехнало. Учите, уморени и хлътнали. Накъс у той обясни как беше се разгледало делото. Вълчан представил продавателен акт. Свидетели нямало. Разбира се спечелил. Адвокатите го советвали да не се остави и да обжал въпреседата, но той отказал. Нека ги вземе. Завърши той със тиснете зеби. Отворил и уста за пръст. Нека е де, а с още ще му дам. Всички му очаха и смотено гледах в зимята. Най-зни надан беше по-бдочу. Той знаеше, че вълчан не беше прав, кана ще се дори да му говори, да се помъчи да го разуми и да го склоникам помиряване. Нечаканеят край на делото соетяваше всичките му добри намерения. Вън от това върхоморални е престиш на дружеството се нанасяше тежа кудър и това беше най-лошото. Попът молчеше и не знаеше какво да каже. Той още повече се смоти като забеля за насмешливите и предезвикателни погледи на Радулова. Ей, дядо Попе, обади се тачката като сядаше при Груздана. Кажи сега имали господ, а? Побдочу недоволен го стрел на сучи и не му отговори. Не е още късно. Обади се той примерително към Груздана. Ще видим. Ще гледаме да я нарядим. Та ви е нареждате. Прекъсна го Груздан. Купихте вършачка. Ще купите сега и друга. Ли сте все наедно. И още един златен Венец може да подали Вълчан. Злобно добави тачката. Още един Венец от Груздановите Ниви. Ех, мале е. Знама с какъв Венец му се пада нему. Да нажижиш хубаво някоя епиростия, че наглъвата му. Груздан пора че ракия. Явно беше, че той не искаш е само да се почерпия да пие, да пие много, а душе една голяма и страшна мъка. Настъпи на прегнато молчание, което никой не се решаваше да наруши. Радулов беше се обърнал към стената и уж разглеждаше някаква литография, но всъщност искаш е да скри осмивката си от поп-доча. Той си мисляше, че вместо него по-добре е да говори сега тачката. А той беше беше взел научи попа. Едно нещо искам да знам дя до попе. Започна тачката и повтори това е въпрос с няколко пъти. Какво искаш да знаеш? Кажи? Едно нещо. Где ще погребете вълчана? В черкватъли? Поп-дочу кипна, изчервисено се въздържа и не каза нищо. Той направи няколко крачки изкръчмата и погледна чесовника си. Обете вече, каза той не излизане, трябва да си ходим, прощавайте. Радулов високо се засмяслед него. Обърна се той към тачката. Чака и човекът е жив, не е омрялоще. Нищо отто и да скале. Отварна тачката и локаво подмигна. Ни сме добри хора. Отрано искаме да се погрижим за всичко. Избяга чернокапецът. Заговори Радулов. Негоздържа. Лъщци или цемери. Такива са те всичките. Дружества основават. Говорят все за добро, за справедливост, за човещина. А ето им делата. Окото им все в чуждуто. Вълчан, Дуков и човещина. Икона подарява, венци подарява на човека и ризата от гръбъм още в земе. По път и той такъв. Сяко подаяни е приятно на бога. На кой бог? Какъв бог зачитат те. Че той е същия бог, на когато услужат, те го разпъват всеки ден на кръст. Радулов искрено се волноваше. Мъчно му беше и загруздана. Той взестол и седна при него. Че как стана всичко това гроздане? Запита го той. Я разкажи. Гроздане терпеливо и неравно махна с рака. Остави да скале. Остави. Друг пъчете ти разкажа. Той беше сложил ръце върху масата и замислено гледаше пред себе си. Кръч мът влизах един след други селени. Отправ поглято още те разбирахах какво има и плахо поглеждаха гроздана. Одни постояваха много малко и си излизаха. Те добре познаваха гроздана и се бояха, че гневатмо съвсем неочаквано може да си изле и върху тях. Други пък, порешителни и по-любопитни оставаха, сядаха на страна и с най-равнодушен тон почваха да говорят за времето и за гориштините. Ако дойде вълчан, мислиха си в същото време те, той ще го убие. Радулов не забелязано излезе. Вън той се поспря пред моста, през който друг път минаваше направо, през баири отиваше в загорци. Сега той е постоя малко загледан в тая посока, позамисли се и бавно тръгна към очелището. Гроздан не забеляза оцъствието му, както не забеляза и оцъствието на поп доча. Той не обръщаше внимания на никого и на нищо. Тачката беше почнал да ругай вълчана, гроздан не слушаше и него. Но твърде на често той поемаше чашата сия и спиваше наведнъж и до капка. След това скръсваше пакрат се в размазата и гледаше пред себе си замислино и мрачно. Влезе Рамаданов фелчерът от армотлии и най-едно с него полъх на ведри най-веселие. Нисичък, пълени червен като ябълка, фелчерът изглеждаше доволен от себе си от здравето си, като че искаше да кажа на всички, я ще и пейте като мене и не бойте се от никакви болести. Отжегата той беше станалоще по-червен, бържаше под тъси и пъшкаше. Къню до търча и сложа на масата от преде мушишенце Ракия, нарочна и студена за него. Голяма жега бре и вайкаше се фелчерът. Огън, Огън ви казвам, чу, вир вода съм станал. И той е Кмет, Кмет ли е я? Казах му да се направят капаци на кладенците, нищо не направил. Ааааа, много топло, много. Казах му да се хвърле Буклукът на едно място. Кайде на здраве. И него не направил. Бива си Ракийцата, хубаво се изтудил къню. И него не направил. И казват, болести има. Болести не, чума ще доиде. Рамаданов гълташе чашка след чашка. Успокояваше се и се развеселяваше. Мумчето на къня парлеше пили на огъня. Обед за фелчера. Хатъка мумченце. Следеше работата му Рамаданов. Опърли го добре. После знаеш я? Къньо правиш на яхния. Яхния ас неща. А ми ще го попрепържиш тъй и с малко масълце. Знаеш я? Къньо. Извика той, като показваше към селините. Какво са си умълчали тия хора? Дай им по един весник. Дай им и по една вода от мене. В добродушната му весело снямаше нищо лошо. Но тя дразнаше неприятно и можеше да изкара някога от търпение. Особено като е едосен. Къньо доиде при Рамаданов и нещо му прищепна. Рамаданов погледна към груздана. Осмивката му се прибра и учите му плаху загледаха. Тей като оба да чтеше да закъсне, Рамаданов викна на кихаята да говори при болните, които още не беше пригледал. Я до петер коконата, будна назад калпака си, си безбройните бръчки на лицето си и се замисли. Болни имаше още, но кои би аха. Той не можеше да си припомни нито един. Е, казва иде. Скарамо се Рамаданов. Где има болни? Чакай господин, докторе. Чакай да помисля. Груздан стана и си приближи до фелчера. Докторе. Каза той. Дейде му дома. Болно дете имам. Рамаданов имаше обичай да нахоква селените, за гдето крият болните си, но на Груздана нищо не каза. Той стана. Болно дете ли имаш? Да вървим тогас. Изпътят той беше всета и внимателен и любезен. Говореше за големите горещини, за болестите, които все повече се разгарят, защото никой ни искал и не знайел, как да се пази. Бях у стария поп, говореше той. У поп Степана. Един болен старец приглядах там. Що за човек е той? Иконописец бил, казват. От где е той? От тука е. Отварна Груздан. От тука е, но живее в града. Много ли е болен? Много. Четиридесет градуса температура има. Мята се, къса дрехите си, балнува. Ей, го вика, господи Иисусе Христе у тишителю. Бедният, кои знае, какво му се привижда. Той от болеста, подлодява го. Няма май да го бъде слапе. Тук ли живееш? Таза Рамаданов, като видя, бива. Тука, върви след мене докторе. Кучето не хапе. Нямаше ни порта, ни вратник. Влязоха направо преседим прелез на Саборената уграда. Крайна глава 14. Този запис е обществено достояние.