 Skyggen Eventyr fortælling af H. C. Andersen Det der er en LibriVox-hinspildning Alle LibriVox-hinspildninger er offentlig eindom For yderligere information, eller for at melde dig som frivillig Besøg LibriVox.org Indlæst er Kristoffer Hundstahl, lydbo.com 2007 I de hævede lande der kan række nok solen brænne Folk bliver ganske marhånige brune Ja, i de allerhedeste lande brændes de til nere Man, det var nu kun til de hævede lande Indlærd man var kommet fra det kolde Der troede han nu at kunne løbe om, ligesom derhjemme Jo, det blev han snart vandt fra Han og alle fornuftig folk måtte blive inde Vindus skåret og dør blev lukket den hele dag De så ud som om hele huset så, eller der ingen var hjemme Den smalte gade med de høje huset, hvor han boede Var nu også bygget så ledes, at solskindet fra morgen til aften måtte ligge der Og det var virkelig ikke til at holde ud Den lærte man fra de kolde lande Det var en ung mand, en klogmand Han synes han sad i en glovende ovn Det tog på ham, han blev ganske mager Selv han skygge kryppe ind Den blev meget mindre end hjemme Solen tog også på den De levede først op om aftenen, når solen var nede Det var ordentlig en fornøjelse at se på Så snart lyset blev bragt ind i stuen, strakt det skyggen sig helt op af væggen Ja, så gør han aloftet, så langt gjorde den sig Den måtte strække sig for at komme til kræfter Den lærte mand gik ud på altanen for at strække sig der Og alt som stjernerne kom frem i den dejlige klare luft Var det for ham, som kom han til livet igen På alle altaner i gaden Og i de varme lande har været vinduende altan Kom folk frem For luft måtte man ha, selvom man er vant til at være marhoni Der blev så livene op og nedet, skovede og skrevet og alle folk flyttede ud på gaden Der kom bor og stol og lyset brændte Ja, over tusinde lys brændte Og den ene talte og den anden sang Og folk spacerede Vognende kørte æslerne gik Klænge længe De har klokker på Der blev lige begravet med salmesang Gagedrængende skød med trollkalinger Og kirkeklokkerne ringede Jo, der var ikke nok levene nede på gaden Kun i det ene hus, som lå lige over for hvor den fremmede lærte mand bodede Var der ganske stille Og dog bodede der nogen For der stod på altanen blomster De grovede så dejligt i den solhede Og det kunne de ikke uden, at de blev vandet Og nogen måtte jo vandet dem Folk måtte der være Døren derover kom også halvt op ud på aftenen Men der var mørkt derinde I det mindste i det forste værelse Dyber ene fra lød musik Den fremmede lærte mand synes den var ganske mageløs Men det kunne også gerne være, at han kun bildede sig det ind For han fandt alting mageløs derude i de varme lande Når der kun ingen sol havde været Den fremmede svært sagde, at han ikke visste, hvem der havde lejet genbågens hus For man tog jo ingen folk Og hvad musikken angik, synes han, at den var grovelig kedelig Det er ligesom ens sad og yvidet sig på et stykke Han ikke kan komme ud af Altid det samme stykke Jeg får det dog ud, siger han nok Men han får det dog ikke ud Hvor længe han inspiller En nat vågnede den fremmede Han så for åben altan dør Gardinet får han den lyftede sig i vinden Og han syntes, at der kom en forånderlig glans fra genbågens altan Alle blomsterne skinede som flammer I de dejligste farver Og midt imellem blomsterne stod en slank og yndig jomfru Det var som om også hun lyste Det skar ham virkelig i øjnene Han lukket dem nu også så forfærdelig meget op Og kom lige ud af søvnen I et spring var han på gulvet Ganske sægte kom han hen bag Gardinet Men jomfruen var borte Glansen var borte Blomsterne skinede slet ikke Men stod meget godt som altid Døren var på klem Og dybt ene klang musikken så blød og dejlig Man kunne ordentlig falde hen i syde tanker derved Det var ligesom en troldom Og hvem bodede der Hvor var den egentlig i indgang Hele stueetagen var butik ved butik Og der kunne folk dog ikke altid løbe igen En aften sad den fremmede ude på sin altan Inde i stuen bagved ham brande lyset Og så var det jo ganske naturligt, at skyggen af ham gik tværs over på genbåns væk Ja, der sad den lige over for mellem blomsterne på altanen Og når den fremmede rørte på sig, så rørte skyggen sig også For det gør den jo Jeg tror, at min skyg er det eneste levende, man ser derovre, sagde den lærte mand Se, hvor net den sidder mellem blomsterne Døren står på klem Nu skulle skyggen være så snil at gå inden for at se sig om Og så kommer og fortælle mig, hvad den havde set Du skulle gøre gavn, sagde han i spøj Hver sig god at træde inden for, når går du Og så nægget han til skyggen Og skyggen nægget igen Ja, så god, man blev ikke borte Den fremmede rejste sig, og han skygker over på genbåns altan rejste sig også Og den fremmede drejde sig, og skyggen drejde sig også Ja, der som nogen ordentlig havde lagt mærke dig til, da havde de tydeligt kunne se, at skyggen gik ind af den halv åbne altan dør hos genbånen Og lå det lange gardin falde ned efter sig Næste morgen gik den lærte mand ud for at drikke kaffe og læse at vise Hvad er det, sagde han, da han kom ud i solskindet? Jeg har jo ingen skygge Så er den virkelig gået i aftes, og ikke kommet igen Det er noget kædet lidt noget Og det er ud ham Men ikke så meget, fordi at skyggen var borte Men fordi han viste, at der var én historie til om en mand uden skygge Den kendte jo alle folk i de kolde lande Og kom nu den lærte mand der, og fortalte sin historie Så ville de sige, at han gik og lignede efter Og det behøvede han ikke Han ville derfor slet ikke tale derom Og det var fornuftig tænkt Om aftenen gik han ud på sin altan igen Lyse havde han meget rigtigt sat bagvisser, for han viste, at skyggen ville have sin herre til skærmen Men han kunne ikke lukke den Han gjorde så lille, han gjorde så stor Men der var ingen skygge, der kom ingen Han sagde, hmm Hmm Men det hjælpe ikke ærgerligt var det Men i de varme lande, der vokser altid nu så gesvindt Og efter otte dages forløb, mærkede han til sin store fornøjelse, at der vokser ham en ny skygge ud fra benene, når han kom i solskind Roden måtte være blevet siddende Efter tre uger, havde han en ganske tålelig skygge Der, da han begave sig hjem til de nordlige lande, voksede Boreisen mere og mere Så at den til sidst var så langt, og så stor, at det halve kunne være nok Så kom den lærte mand hjem, han skrev by om hvad der var sandt i verden, om hvad der var godt, og hvad der var smukt Og der gik dage, og der gik år, der gik mange år Da sidder han en aften i sin stue, og så banker det ganske sægte på døren Kom ind, siger han, men der kom ingen, så lukkede han op, og der stod for ham så den et overordentligt majet menneske, så han blev ganske underlig Forresten var mennesket sateligst fint klædt på, det måtte være en fornem mand Hvem har jeg den ære at tale med, spurte den lærte Ja, de tænkte jeg nok, sagde den fine mand, at de ikke kender mig Jeg blev så meget eleme, jeg har ordentlig fået kød og klæder, de har nok aldrig tænkt at se mig en sådan velmagt, kender de ikke deres gamle skygge, ja, de har vist ikke troet, at jeg er mere kom igennem Mej, er det gået satels velsiden, jeg sidst var hos dem, jeg er i alle hen senere blevet meget formugende, skal jeg købe mig fri fra tjenesten, så kan jeg Og så rasslede han med et helt bundt kostbare sin etter, som hang ved uret, og han stak sin hånd ind i den tykke guldkede, han bare om halsen Nej, var alle fingrene glimmeret med diamantrænge, det var al sammen virkeligt Nej, jeg kan ikke komme til mig selv, så jeg den lærte mand, hvad er dog alt det? Jeg er noget almindeligt, er det ikke, sagde skyggen, men afan de selv hører jo heller ikke til det almindelige, og jeg, det ved de nok, har fra barnsben trot i deres fodspor, så snart de fandt, jeg var moden til at gå alene ud i verden, gik jeg min egen vej Jeg er i de allerbriljateste omstændigheder, men der kom en slags længsel over mig efter en gang at se dem før de dør, de skal jo dø, jeg ville også gerne gænne se disse lande, for man holder dog altid af federe landet Jeg ved, de har fået en anden skygge igen, har jeg noget at betale til den eller dem, de vil bare være så god at sige det Nej, er det virkelig dig, sagde den lærte mand, det er dog højst mærkværtet, aldrig havde jeg troet, at ens gamle skygge kunne komme igen som menneske, sige mig, hvad jeg har at betale, sagde skyggen, for jeg vil nødde i stå i nogen slags gel – Hvor kan du tale så ledes, sagde den lærte mand? – Hvad gæld er her at snakke om? – Vær så fri som nogen, jeg glæder mig ordentlig ved din lykke, sid ned gamle ven, og fortæl mig bare lidt om, hvor ledes det gået, og hvad du så overhås genbogen der i de varme lande – Ja, det skal jeg fortælle dem, sagde skyggen, og sattes så ned, men så må de også lov mig, at de er aldrig til nogen her i byen, hvor de i en år så træffer mig, siger, at jeg har været deres skygge – Jeg har i senere for lov mig, og jeg kan føde mere end én familie – Vær ganske rolig, sagde den lærte mand, jeg skal ikke sige nogen, hvem du egentlig er, her er min hånd – Jeg lover det, og én mand, et ord – Et ord, én skygge, sagde skyggen, og så ledes måte den jo tale – Det var der ellers virkelig ganske mærkværdigt, hvor meget menneske den var – Ganske sortklet var den, og ideal og fineste sorteklede, lakerede støvler, og hatt, der kunne smække sammen, så den blev bare pul og skygge – Og ikke at tale om, hvad vi allerede ved her var, sigen Jetter, guldhalskæde, og diamantringe – I år skyggen var overordentlig godt klædt på, og det var just det, som gjorde, at den var ganske et menneske – Nu skal jeg fortælle, sagde skyggen – Og så satte den sine ben med de lakerede støvler så hårdt den kunde ned på ærmet, at den lærte mands nye skygge, der lå som en pudelhund ved hans føder – Og det var nu enten af hovmod, eller måske for at få den til at hænge ved – Og den lækkende skygge holdt sig så stille og roligt for at rette at høre efter – Den ville nok vide, hvorledes mand således kunne komme løs og tjene sig op til sine egen herre – Ved de, hvem der boede i genbånshus, sagde skyggen – Det var den dejliste af alle – Det var poesien – Jeg var der i tre uger – Og det er lige så virkende, som om man levede i 3.000 år – Og jeg læste alt, for der var dæktet og skrevet – For det siger jeg, og det er rigtigt – Jeg har set alt – Og jeg ved alt – – Poesien – råbte den lærte mand – Ja, ja – Hun er tit i remiti de store byer – Poesien – Ja, jeg har set hende i et eneste kort øjeblik – Men søvnen sad mig i øjnene – Hun stod på altanen og skinnede som nordlyseskinner – For tæll, for tæll – Du var på altanen – Du gik ind af døren – Og så – Så var jeg i forkemarket, sagde skyggen – – De har altid set og set over til forkemarket – Der var slet indtid lys – Der var en slags tusmørke – Men den ene dør stod åben lige over for den anden – I en lang række stuer og sale – Og der var lyset op – Jeg var ren blevet slået hjælp af lys – Hvor jeg helt kom ind til jomfroen – Men jeg var besindig – Jeg gav mig tid – Og det skal man gøre – – Og hvad så du så, spurgte den lærede mand – Jeg så altid – Og jeg skal fortælle dem det – Man – Det er slet ingen stolthed af mig – Men som fri – Og med de kunskaber jeg har – Ikke at tale om min gode stilling – Mine fortræffelige omstændigheder – Så ønskede jeg gerne, at de ville sige de til mig – – Om forlædelse, sagde den lærede mand – Det er en gammel vane, som sidder fast – De har fuldkommen ret – Og jeg skal huske det – Men nu fortæller de mig alt, hvad de så – – All ting, sagde jeg skyggen – For jeg så alt – Og jeg ved alt – – Hvor ledes så derud i de indste sale, spurte den lærede mand – Var det som i den friske skov – Var der som i en helgikirke – Var salene som den stjerne klar himmel – Når man står i de høje bjerge – – All ting var der – Så jeg skyggen – Jeg gik jo ikke ganske helt ind – Jeg blev i det forste værelse i tusmørkket – Men der stod jeg så dels godt – Jeg så alt – Og jeg ved alt – – Jeg har været ved poesidens hoff i forgemarket – Men hvad så de – Gik igennem de store sale – Alle åltidens gutter – Kæmpede, da de gamle helte – Lavede sydebørn og fortalte deres drømme – Jeg siger dem – Jeg var der – Og de begriper – Jeg så alt, hvad der var at se – Hade de kommet over – Og de ikke blevet menneske – Men det blev jeg – – Og til lige lært jeg at kende min indersde natur – Mit medføgte – Det familieskab jeg havde med poesid – Jeg er dengang jeg var hos dem – Tænkte jeg ikke over det – Men altid – De ved det – Når solen gik op – Og solen gik ned – Blev jeg så underlig store – I månesken var jeg næsten ved at være tydeligere end de selv – Jeg forstod ikke dengang min natur – I forgemarket gik det op for mig – Jeg blev mændes – Måden kom jeg ud – Men de var ikke længere i de varme lande – Jeg skammede mig som menneske ved at gå som jeg gik – Jeg trængte til støvler – Til klæder – Til hele denne menneske fernis som gør at menneske kændeligt – Jeg tog vej ja – Dem siger jeg det – De sætter det jo ikke i nogen bog – Jeg tog vej til kagekonens kørt – Under det skide jeg mig – Konen tænkte ikke på, hvor meget hun gemte – Først om aftenen gik jeg ud – Jeg løb op i måneskenet på gaden – Giver mig lang op af muren – Det kilder sig dejligt i ryggen – Jeg løb op og jeg løb ned – Kikket ind af de højste vinduer ind i sal og på tal – Jeg kikket hvor ingen kunne kigge – Og jeg så, hvad ingen andre så – Hvad ingen skulle se – Det er i grunden en nedrih verden – Jeg ville ikke være menneske der, som det ikke nogen gang var antaget – At der var nogen at være det – Jeg så, det er alder utænkeligste hos kolen, hos mændene, hos forældrene og hos de søde og mageløse børn – Jeg så, sagde i skyggen – Hvad ingen mennesker måtte vide – Men hvad de alle sammen så gerne ville vide – Unt hos nabogen havde jeg skrevet en avis – Den var blevet en læst – Men jeg skrev lige til personen selv – Og det blev en forfærdelse i alle byer, hvor jeg kom – De blev så bange for mig – De holdt sig over ordentlig amer – Professorerne gjorde mig til professor – Skredderne gav mig nye klæder – Jeg er godt forsynet – Myndemesteren slog mønd for mig – Og konerne sagde, jeg var så skøn – – Og så blev jeg den mænd, jeg er – Og nu siger jeg forvel – Her er mit kort – Jeg bor på sol siden – Og er altid hjemme i regnvære – Og så gik skyggen – Det var dog mærkværdigt, sagde den lærde mand – År dag gik – Så kom skyggen igen – Hvor lødes gårde, spurte den – – Årg, sagde den lærde mand – Jeg skriver om det sand og det gode og det skønne – Men ingen bryder sig om og hører slit – Jeg er ganske fortvivlet, for jeg tager det så nær – – Men det går jeg ikke, sagde skyggen – Jeg bliver fed, og det er det, man skal se og blive – – Ja, de forstår dem ikke på verden – De bliver dårlig ved den – De må rejse – Jeg gør en rejse til sommer, ved de med – – Jeg gader nok her en rejse, kammerat – Ved de rejse med, som skyggen – Det skal være mig en stor fornøjelse at have dem med – Jeg betaler rejsen – – Det går vel vigt, sagde den lærde mand – Det er ligesom man tager det, sagde skyggen – De vil have grommet godt af at rejse – Ved de ved af min skygge – Så får de altid frit på rejsen – – Det er for galt, sagde den lærde mand – Men så den er nu verden, sagde skyggen – Og så ledes bliveten – Og så gik skyggen – – Den lærde mand havde det slet ikke godt – Sov og plag i fuldte ham – Og hvad han talte om, det sande og det gode og det skøne – Det var for de fleste, det ligesom roser for en kog – Han var ganske syg til sidst – De ser virkelig ud, ligesom en skygge, sagde folk til ham – Og det gød sig den lærde mand – For han tænkte, ved det – De skal tage til bad, sagde skyggen – Som kommer besøgte ham – Der er ikke andet for – – Jeg vil tage dem med for gammel bekindskabskyld – Jeg betaler rejsen – De gør beskrivelsen – Og er sådan lidt morsom for mig på vejen – Jeg vil tage et bad – Mit skæk gruer ikke ud som det skule – Og skæk må man have – Hvad er de nu fornuftige at tage imod tilbudet, vi rejser jo som kammerater – Og så rejse de – Skyggen var der herre, og herren var der skygge – De kørte med hinanden – De red og gik sammen, sidde ved side – For ud og bag efter, således som solen stod – Skyggen visste altid at holde sig på herreplassen – Og det tænkte den lærde mand nu ikke så den år – Han var et meget godt hjerte – Og så dels mild og venlig – Og da sagde han en dag til skyggen – Da vi nu sålede så blev en rejsekammerater – Og vi til lige er vokset op fra barndommen sammen – Skulle vi så ikke drikke dus – Det er dog mere fortroligt – De siger noget, sagde Skyggen – Som jo nu var den egentlig herre – Det er meget lige frem, der velmendt sagt – Jeg vil være lige så velmendt, og lige frem – De, som en lært mand, vidste nok, hvor underlig naturen er – Nogle mennesker kunne ikke tåle og røre ved et gråt papir – Så får de undt – Andre går det gennem alle lemmer, når man lader et søn knide mod en glassrude – Jeg har lige sådan en følelse ved at høre dem sige, du til mig – Jeg føler mig lige frem, trykket til jorden i min første stilling hos dem – De siger, at det er en følelse – Det er ikke stolthed – Jeg kan ikke lade dem sige, du til mig – Men jeg skal gerne sige, du til dem – Så er det halvt gjort – Og så sagde Skyggen, du, til sin forrige herre – – Det er dog velgalt, tænkte han, at jeg må sige de, og han sige du – Men nu måtte han holde det ud – Så kom de til et bad, hvor der var mange fremmede – Og imellem disse en dejlig kongedater, som havde den sygdom, at hun så alt for godt – Og det var nu så engsteligt – Lige straks mærket hun, at han, der var kommet, var en ganske anden person end alle de andre – Han er herfor at få sit skæg til at vokse – – Siger man – Men jeg ser den rette årsag – Han kan ikke kaste Skyggen – Nu skør I, hvor hun blevet – Og så gav hun så straks på sparserturen i tale med den fremmede herre – Som en kongedater, behøvede hun ikke at gøre mange omstendigheder – Og så sagde hun – Deres sygdom er, at de ikke kan kaste Skyggen – Deres kongelige højhed må være i betydelig bedring, sagde Skyggen – – Jeg ved, deres unge er, at de ser alt for godt – – Maren, det har tabt sig – De er helbredt, og har just en ganske ude til vanlig Skygge – Ser de ikke den person, som altid går med mig? – Andre mennesker har en almindelig Skygge – Maren, jeg holder ikke af det almindelige – – Man giver tit sin tjenere, finere, kledere i liberiet, end man selv bruger – Og så ledes har jeg lavet min Skyggepuse op til et menneske – Ja, de ser, at jeg er nok så har givet ham en Skygge – Det er meget kostbart – Men jeg holder af at have noget for mig selv – – Hvad, tænkte prinsessen – Skulle jeg virkelig være kommet mig – Det er debat, at det første, der er til – Vandet har i vår tid ganske forunderlige krifter – Men jeg tager ikke bort – For nu bliver Hamorsomt – Den fremmede synes jeg overordentlig om – Bare han skæg ikke vokser – For så rejser han – – Om aftenen i den store balsal dansede Kongedatteren og Skyggen – Hun var let – Men han var endnu lettere – Så den en danser havde hun aldrig haft – Hun sagde ham fra hver land hun var – Og han kendte landet – Han havde været dig – Men da var hun ikke hjemme – Han havde kigget ind af vinduerne for åben og forneden – Og havde set både det ene og det andet – Og så kunne han svare Kongedatteren og gøre antydninger – Så hun blev ganske forundret – Han måtte være den viseste mand på hele jorden – Hun fik så den en aftelte for hvad han viste – Og da de så dansede igen blev hun for libt – Det kunne Skyggen godt mærke – For hun var færdig at se lige igen ham – Så dansede de nok en gang – Og så var hun lige ved at sige det, mand hun besændede sig – Hun tænkte på sit land at rige – Og på de mange mennesker hun skulle regge over – En vise mand er han – Så er hun til sig selv – Det er godt og dejligt danser han – Det er også godt – Men månd han har grundige kunskaber – Det er lige så vigtigt – Han må examineres – Og så begyndte hun så småt og spørger ham om noget af det aller vanskeliste – Hun kunne ikke selv svare på det – Og Skyggen gjorde et ganske underligt ansigt – Det kan de ikke svare på, sagde kongedateren – Det hører til min børne Lærdom, sagde Skyggen – Jeg tror så godt, at min Skygge der hende ved døren kan svare dig på – Deres Skygge, sagde kongedateren – Det ville være højst mærkeligt – Ja, jeg siger bestemt ikke, at han kan, sagde Skyggen – Man, jeg skulle tro det – Han har nu i så mange år fuldt mig og hørt efter – Jeg skulle tro det – Man, deres kongelige højhed, tillader, at jeg gør dem opmærksom på, at han har så meget en stolthed, at gå for et menneske – – At når han skal være i rigtige humører – Og det må han være for at svare godt – Så må han behandles ganske som et menneske – – Det kan jeg godt lide, sagde kongedateren – Og så gik hun hen til den lærte mand ved døren – – Og hun talte med ham om sol og måne – Og om menneskene både uden på og inden i – Og hans vejret så klod og godt – – Hvad må det være for en mand, der har så vist sin Skygge – Tænkte hun – – Det ville være en ren velsignelse for mit folk – Og mit rige om jeg valgte ham til min gemal – – Jeg gørte – – Og de var snart enige – – Både kongedateren og Skyggen – – Men ingen skulle vide det om, før hun kom hjem til sit eget rige – – Ingen – – Ikke en gang min Skygge, sagde Skyggen – – Og det hadde han nu sådan sine egne tanker ved – – Så var de i landet, hvor kongedateren reagerede – – Hør, min gode ven, sagde Skyggen til den lærte mand – – Nu er jeg blevet så lykkelig og mægtig, som nogen kan blive – – Nu vil jeg også gøre noget sadeels for dig – – Du skal altid bo hos mig på slottet, køre med mig i min kongelige vogn – – Og have 100.000 ristaler om året – – Men så må du også lave dig kalde Skygge af alleren vær – – Du må ikke sige, at du nogensinde har været menneske – – Og én gang om året, når jeg sidder på altanen i solskind – – Og lader mig se, må du ligge ved mine føder, som en Skyggeskal – – Jeg skal sige dig, jeg gifter mig med kongedateren – – I aften skal brylluppet holdes – – Nej, det er dog alt for galt, sagde den lærte mand – – Det vil jeg ikke – – Det gør jeg ikke – – Det er at bedreve hele landet og kongedateren med – – Jeg siger altid – – Jeg er mennesket og du er Skyggen – – Du er bare klædt på – – Det er da ingen som tror, sagde Skyggen, hverfor nuftig, eller jeg kalder på vakten – – Jeg går lige til kongedateren, sagde den lærte mand – – Men jeg går først, sagde Skyggen, og du går jeg rest – – Og det måtte han, fra skilvakterne, de lysstrødder ham, som de viste kongedateren ville have – – Du ryster, sagde kongedateren, da Skyggen kom ind til hende – – Er der sket noget? Du må ikke blive syg til i aften, nu vi skal have bryllup – – Jeg har oplevet det gruveligste, der kan opleves, sagde Skyggen – – Tænk dig – – Jeg er sådan en starkelt Skygge, hjerne kan ikke holde meget ud – – Tænk dig, at min Skygg er blevet galt – – Han tror, at han er menneske, og at jeg – – Tænk dig bare, at jeg er hans Skygge – – Det er frygteligt, sagde prinsessen – – Han er dog spæret inde – – Det er han – – Jeg er bange for, at han aldrig kommer sig – – Starkelt Skygge, sagde prinsessen – – Han er meget ulykkelig – – Det er en sand velgæring af friham for den smule liv, han har – – Og når jeg tænker rigtigt over det, så tror jeg, det bliver nødvendigt, at det bliver gjort af med ham i alt stillhed – – Det er rigtig nok hårdt, sagde Skyggen, for han var en tro tjener – – Og så gav han ligesom et suk – – De er en ædel karakter, sagde kongedateren – – Om aftenen var hele byen illuminerede – – Og kanonerne gik af – – Brumme – – Og soldaterne præsenterede gevær – – Det var et brøllup – – Kongedateren og Skyggen gik ud på altalenen for at lave sig se – – Og få nok en gang hurrere – – Den lærede mand hørte ikke noget af alt det – – For ham havde de taget livet af – – Slut på, Skyggen – – Aventyr fortælling af H.C. Andersen – – En læst af Kristoffer Hunstdal, lydbog.com 2007 – – Aventyr fortælling af H.C. Andersen fra 1839 – – Det der er en LibriVox-inspildning – – Alle LibriVox-inspildninger er offentlig egendom – – For yderligere information eller for at melde dig som frivillig – – Besøg LibriVox.org – En læst af Kristoffer Hunstdal, lydbog.com 2007 – – Der var en gang en købmand – – Han var så rig, at han kunne bruglægge den hele gade – – Og nesten at dele stræde til med sølpænge – – Men han det gjorde han ikke – – Han visste anderledes at bruge sine pænge – – Og gav han en skilling ud, fik han en daler igen – – Sådan en købmand var han – – Og så døde han – Sønden fik nu alle disse pænge – – Og han levede lystidt, gik på maskarade hver nat – – Og gjorde papirstrager af restalersedler – – Og slås mod henover søn med guldpænge – – I stedet for med sten – – Så kunne pængenes sakkens gå – – Og det gjorde de – – Til sidst eget han ikke mere har en fire skilling – – Og havde ingen andre klæder i et par tøffler og en gammel sloprock – – Nu brugde hans venner så ikke længere om ham – – Da de jo ikke kunne gå på gaden sammen – – Med han en af dem, som var god, sendte ham en gammel kuffer, der sagde, park ind – – Ja, det var nu meget godt – – Men han havde ikke noget at park ind – – Så satte han sig selv i kufferten – – Det var en lojerlig kuffer – – Så snart man trykkede på losen, kunne kufferten flyve – – Det gjorde dem – – Wibs fløjte med ham op i gennens skorstenen højt oplever skyerne – – Længere og længere bort – – Det knagede i bunden – – Og han var så forskrevet – – Og han var så forskrevet – – Vibs fløjte med ham op i gennens skorstenen – – Og han var så forskrevet – – Og han var så forskrevet – – Og han var så forskrevet – – Og han for at den skulle gå i stykker, for så havde han gjort en ganske arktig voldte. Gud bevarer os, og så kom han til Tyrkonnes land. Kuffer den skjulte han i skoven under de visne bladet, og gik så ind til byen. Det kunne han godt gøre, for hos Tyrkonne gik jo alle ligesom han i slåbrokker og tøffler, så mødte han en arme med et lille barn. – Hør du, Tyrkar Arme? – sagde han. – Hvad er det for et stort slott her tæt ved byen? – Vinduerne sidder så højt. – Der bor Kognens datter, – sagde hun. – der er spået hende, at hun skal blive så ulykkelig over en kæreste, og derfor må ingen komme til hende uden Kognen og dronningen er med. – Tak, – sagde købmanns sønden, – og så gik han ud i skoven, satte sig i sin kuffert og fløj op på tal og køb ind af vinduet til prinsessen. – Hun lå i sofaen og sov, – hun var så dejlig, at købmanns sønden måtte køse hende. – Hun vognede og blev ganske forskrekket, – medan han sagde, at han var Tyrkar Gud, som var kommet ned gennem luften til hende, – og det synes hun godt om. – Så sad de ved siden af hinanden, – og han fortalte historier om hendes øjne, der var de dejligste mørke søger, – og tankerne svømmede der som havfruer, – og han fortalte om hendes panne, der var et snibjav med de praktiske saler og billeder, – og han fortalte om storken, der bringer de søde småbørn. – Ja, det var nogle dejlige historier, – og så fridede han til prinsessen, – og hun sagde straks, ja, – men de må komme her på løverdag, – sagde hun, – da her kom, når dronningen hosmer til tevand. – De ville være meget stolte af, at jeg får Tyrkar Gud, – men se til, at de kan et rigtig dejligt eventyr, – for det holder mine forældre sat dels meget af. – Min moder vil have det moralsk og forenemt, – og mine fader lystigt, som man kan læ. – Ja, jeg bringer ingen anden brudgave end et eventyr, – sagde han, – og så skildes de, – men prinsessen gav ham en sable, – der var besat med guldpenge, – den kunne han især bruge. – Nu fløj han bort, – købte sig en ny slåbrok, – og sad sig ude i skoven og dæktede på et eventyr, – det skulle være færdigt til om løverdagen, – og det er ikke så let en dag, – så var han færdig, – og så var det løverdag. – Komnen drøningen og hele hoffet vintede med T. vanhådsprinsessen, – han blev så nydeligt modtaget, – vil de så fortælle et eventyr, – sagde drøningen, – et som er dybsintet og belærende. – Man, som han dog kan læ, – sagde komnen, – ja, han nok, – sagde han og fortalte, – det må man nu høre godt efter, – der var en gang et bundsvålstikker, – de var så overordnligt stålte på det, – fordi de var høj herkomst. – Deres stamtræ, – det vil sige det store og fyrertræ, – de vær i sær var en lille pen af, – havde været et stort gammelt træ i skoven. – Svålstikkerne lå nu på hylden, – mellem et fyrtøj og en gammel jerngrydde, – og for dem fortalte de om deres ungdom. – Ja, da vi var på den grønne græn, – sagde de, – da var vi ræk nok på den grøn græn. – Hver morgen og aften diamant til, – det var dukken. – Hele dagen havde vi solskinden og solenskinhed, – og alle de små fule måtte fortælle os historier. – Vi kunne godt mærke, – at vi også var rige, – for løvetræerne, – de var kun klædt på om sommeren, – men hvor familie havde råd til grønne klæder, – både sommer og vinter, – men så kom brændehukkerne. – Det var den store revolution, – og hvor familie blev splittet af. Stamhæren fik plads som stormast på et prægtigt skib, – der kunne sejle verden rundt, der som det ville. – De andre græne kom andre steder, – og vi havde nu det iværv og tænne lyset for den nedrige mængde. – Derfor er vi fornemme folk kommet her i køkkenet. – Ja, jeg har det nu på en anden måde, – sagde jerngruden, – som smålstikkerne lå ved siden af. – Lyd fra jeg kom ud i verden, – har jeg skurret og kogt mange gange. – Jeg sørger for det solide, – og er egentlig talt den første her i huset. – Mine eneste glæde er, – så den næste bordet er, – at ligge regner pen på hylden, – og føre en fornuftig patient med kammeraterne. – Men når jeg untager vandsbanden, – som en gang imellem kommer ned i gården, – så lever vi altid inden dører. – Vot eneste nyhedsbud er torgekurven. – Men den snakker så uroligt om regeringen og folket. – Ja, forleden var der en gammel potte, – som har forskregget til dig over og faldt ned og slå seg i stykker. – Den er frisk sindet, skal jeg sige dem. – Nu snakker du for meget, – sagde Fyrtået, – og stålet slå til flente stenen, – så det knistrede. – Skulle vi nu ikke have en månd der aften? – Ja, lad os tale om, – – hvem der er den mest forvnemme, – sagde svålstikkerne. – Næh, jeg holder ikke af at tale om mig selv, – sagde Leoporten. – Lad os få en aftenunderholdning. – Jeg vil begynde. – Jeg skal fortælle såotten noget, en vær har oplevet. – Det kan man så rart sætte sig ind i, – og det er så fornøjligt. – Ved Østersøen, ved de danske bøge. – Det er en dejlig begyndelse, – sagde taleærknerne. – Det bliver bestemt en historie, jeg kan lide. – Ja, der tilbrakte jeg min ungdom hos en stille familie. – Det er en dejlig begyndelse, – sagde taleærknerne. – Det bliver bestemt en historie, jeg kan lide. – Jeg er der tilbrak fordele. – Møblerne blev bognede, guldved vaske,, der kom regnige gardiner ved af fjordene dag, – – hvor de governance fortæller interestant, – sagde støvkosten, – man kan strax høre, at det er et fruntim, – og som fortæller, – da går sådan noget regnligt dig igen, – Ja, det føler man, sagde Vandsbanden, og så gjorde den af glæde et lille hop, så det sagde Klask på guldet. Og Potten blev ved at fortælle, og inden var lige så god som begyndelsen. Alle talerknerne, de restleder glæde, og støvekusten tog Grøn-Peters selet af sandhålet og begrænsede Potten, for den viste, at det ville ærger de andre, og begrænser jeg hende i dag, tænkte han, så begrænser hun meget i morgen. – Nu vil jeg danse, – sagde I Klæmmen og danseet, – jeg er god bevare os, hvor den kunne sætte det ene ben i værdet, – det gamle stål betrag hende i kronen revnet ved at se på det. – Må jeg så blive begrænset, – sagde I Klæmmen, – og det blev hun. – Det er dog kun pøbel, – tænkte svålstikkerne. – Nu skulle T-maskinen sønge, – men den var for kølet, – sagde den. – Den kunne ikke uden den var i kog, – men det var af bar fornemhed, – den ville ikke sønge uden, når den stod på bordet inde hos herreskabet. – Hende eventuelser en gammel penefir, – som pigen plejede at skrive med, – der var ikke noget mærkeværdigt ved den, – uden at den var døbet alt for dybt i blækhuset, – maan deraf var den nu stor på det. – Ved T-maskinen ikke sønge, – sagde den, – så kan den lad være, – uden for hænger i et bur ind nattergal, – den kan sønge, – den har ikke nok lært noget, – men det vil vi ikke tale und om i aften. – Jeg finder det højst udpassende, – sagde T-kedlen, – der var køkkensanger, – og halsøster til T-maskinen, – at den sådan fremmedfuld skal høres, – at det patriotisk, – jeg vil lave tovukuren døme. – Jeg ærger mig kun, – sagde tovukuren, – jeg ærger mig så enderligt, – som nogen kan tænke sig, – at det er en passende måde at tilbringe aftenen på. – Vil det ikke være rigtig at sætte huset på den rette ende? – En værsguld da kom på sin plads, – og jeg ville styre hele kardiljen, – det ville blive noget andet. – Ja, lad os køres betakel, – sagde de alle sammen, – i det samme gik døren op, – det var tjeneste pin, – og så stod de stille, – ingen sagde et muck. – Maden, der var ikke en potte, – uden den jo nok visste, hvad den kunne gøre, – og hvor fornemm den var. – Ja, når jeg havde ville, – tænkte de, – så skulle det rigtig nok være blevet en måndag aften. – Tjeneste pin to svålstikkerne, – gjorde ild med dem. – Gud bevars, hvor de sprudtede at brænde det i luve. – Nu kan der en vær, – tænkte de, – se, at vi er de første, – hvilken glans vi har, – hvilket lys, – og så var de brændet ud. – Det var et dejligt eventyr, – sagde dronningen. – Jeg føler mig ganske i køkkenet hos svålstikkerne. – Ja, nu skal du have vort datter. – Ja, visst, – sagde kongen, – du skal have vort datter på mandag, – for nu sagde de du til ham, – da han skulle være i familien. – Brøllepet var nu bestemt, – og aftenen forud blev hele byen illumineret, – boller og krængler flod i græms, gædedringestød på tæer, – robte hurrar og pp. fingrene. – Det var sat dels praktfuldt. – Ja, – jeg får vel også se at gøre noget, – tænkte køb mandsønden, – og så købte han raket, – og knalperle og alt det fyrværkeri, – der kunne tænkes, – og lavede i sin kuffert, – og så fløj han op med det i luften. – Rutsch, – var det gik, – og hvor det futtede, – alle tyrkerne hoppede i værdet ved det, – så deres tøffler fløjte med mørerne, – så den et luftsyn havde de aldrig set før. – Nu kunne de da forstå, – at det var tyrkergoden selv, – som skulle have prinsessen. – Så snart køb mandsønden igen med sin kuffert kom ned i skoven, – tænkte han, – jeg vil dog gå ind i byen for at få at høre, – hvor ledes det har taget sig ud, – og det var jo ganske rimeligt, – at han havde lyst til det. – Nej, hvor dog folk fortalte, – hver EEV-1 han spurte daom havde set det på sin måde, – men dejligt havde det været for dem alle sammen. – Jeg så tyrkergoden selv, – sagde den ene, – han havde øjne som skinnende stjerner, – og et skæk som skummende vandet, – han fløj i en ildkåbe, – sagde den anden, – de dejligste englebørn titede frem for folkerne, – jo, det var dejlige ting han hørte, – og det en efterskuld af han havde brøllup. Nu gik han tilbage til skoven, – bare set sig i sin kuffort, – men hvor var den? Kufforten var brand op, – en genist fra Fyrværkeriet var blevet tilbage, – den havde tændt ild, – og kufforten var i aske, – han kunne ikke flyve mere, – ikke mere komme til sin brud, – han stod hele dagen på taget og ventede, – hun venter i nu, – men han går verden rundt og fortæller eventyr, – men de ikke mere så lystige som det han fortalte om svålstikkerne. Slut på, den flyvende kuffort er H. C. Andersen. Det er ganske vist. Eventyr fortælling er H. C. Andersen, – dette er en LibriVox-inspildning, – alle LibriVox-inspildninger er offentlig egendom, – for yderligere information, – eller for at melde dig som frivillig, – besøg LibriVox.org. Det er ganske vist. Eventyr fortælling er H. C. Andersen, 1852. Inlæst af Kristoffer Hunstal, lydbo.com, 2008. Det var en frygtelig historie, sagde en Høne, – og det var om i den kant af byen, hvor historien ikke var passeret. Det er en frygtelig historie i Hønsehuset. Jeg tager ikke så alene i nat. Det er godt, vi er mange sammen på hjaldet, – og så fortalte hun, – så at firerne rejste sig på de andre høns, – og hanet lød kammen falde. Det er ganske vist, – men vi ville begynde med begyndelsen, – og det var i den anden kant af byen i et Hønsehus. Solen gik ned, og hønsene fløjte op. En af dem, hun var vidfjerd og lavbenet, og lavede sine relevanterede æg, – og var som Høne respektabel i alle måder. I det hun kom til hjals, pillede hun sig med næbet, – og så faldt der en lille fir af hende. Der gik den, sagde hun, – jo mere jeg piller mig, des dejlige, og bliver jeg nok, – og det var nu sagt i måndighed, – for hun var den månd respektabel i mellem de høns. I øvrigt, som sagt, meget respektabel, – og så så hun, – mørkt var det rundt om, – høene sad ved høene, – og den, som sad hende nærmest, såv ikke. Hun hørte, – og hun ikke hørte, – så man jo skal i denne verden, for at leve i sin rolighed. Man, sin anden næborske, måtte hun dog sige i det. Hørte du, hvad der blev sagt? – jeg nevner ingen, – men der er en høne, som vil plukke sig, for at se godt ud. Var jeg hæne, ville jeg forakke hende, – og lige oven over hønsene, – sad ulen med ulemand og ulebørn. De havde skarpe øger i denne familie, – de hørte hvert ord, som nabo-høene sagde, – og de rolede med øjnene, – og ulemord viftede med sine vinger. Hørte bare ikke efter, – men i hørte sagtens, hvad der blev sagt. Jeg hørte det med mine egne øger, – og man skal høre meget, før de falder af. Der er en af hønsene, som i den grad har glemt, – hvad der skikker sig af en høne, – at hun sidder og piller alle fire nasser, – og lader hanne se på det. – Prøvne gar du omfør, – sagde ulefader, – det er ikke noget for børnene. Jeg vælte over fortælle genbo ulen det, – det er sådan en akt værdige ule i omgang, – og så fløj måter. – Huhuhu! Huhuhu! – tydde de begge to, – og det lige ned i genboen stueslag til duerne. – Har I hørt det? – Huhuhu! – Der er en høne, som har plukket alle fire nasser fra hanens skyld. – Hun fryser ihjel, om hun ikke er det. – Huhuhu! – Hvor, hvor kurde duerne? – I genboens går, – og jeg har så godt som selv set det. – Det er næsten en upassende historie at fortælle, – men det er ganske vest. – Tror, tror ved et evige år, – sagde duerne, – og kurde ned til deres hønsegård. – Der er en høne, – ja, der er somme, der siger, at der er to, – som har plukket alle fire nasser, – for ikke at se ud som de andre, – og således vække hanens opmærksomhed. – Det er et våveligt spil. – Man kan forkylde sig, – og dø af feber, – og de er døde begge to. – Vågen op! – Vågen op! – Galdet hanen, – og fløj op på plankeverket. – Søvnen sad ham endnu i øjnene, – men han galeder ligevel. – Der er tre høns, der er døde af ulykkelig kærlighed til en hane. – De har plukket alle fire nasser. – Det er en fæl historie. – Jeg vil ikke beholde den. – Lad gå videre. – Lad gå videre, – pepflagermusene, – og hønsene plukkede og hanerne galedede. – Lad gå videre! – Lad gå videre! – Og så får historien fra hønsehus til hønsehus, – og til sidst tilbage til stedet, hvorfra den egentlig var gået ud. – Der er fem høns, hed det, – som alle har plukket fire nasser, – for at vise, hvem af dem, der var blevet maverst af kæreste, såg til hanen, – og så hakket de hinanden til blods, – og faldt døde ned, – til skam og skænsel for deres familie, – og til stor tab for ejeren. – Og hønen, som havde mistet den lille løse fire, kende naturligvis ikke sin egen historie igen. – Og da hun var en respektabel høne, så sagde hun, – jeg forachter de høns. – Men der er flere af den slags, – slet skal man ikke fortige, – jeg vil gøre midt til, at den historie kan komme i at vise den, – så går den landet over, – det har de høns fortjent, – og familien med, – og det kom i at vise den, – og det blev trygt, – og det er ganske vist, – en lille fire kan nok blive til fem høns. – Slut på, – det er ganske vist, – af H. C. Andersen. – Det er en LibriVox-inspildning, – alle LibriVox-inspildninger er offentlig egendom, – for uderligere information, – eller for at melde dig som frivillig, – besøg LibriVox.org. – Om og tusinder. – En form for science fiction fortælling, – af H. C. Andersen, 1853, – indlæsd af Kristoffer Hundstel, lydbo.com 2008. – Ja, – om og tusinder kommer de på dampens vinger, – igennem luften, – henover verdenshavet, – Amerika's unge beboere, – gæster det gamle Europa, – de kommer til mindesmærkerne her, – og til de dashsynkende steder, – så lydes, – som vi i vortid, – braver til sydagens hændsmulderne herligheder. – Om og tusinder kommer de, – temsen dogen af rinen roler i nu, – mångbladstår med snittop, – nordlysende skinner over nohrens lande, – men slægt på slægt af støv, – rækker af øjeblikkesmægtige glæmte, – som de der nu alt slummer i højen, – hvor den velhavende mel handler på viss grund den er, – tømrer sig, – og kører sig, – og kører sig, – og kører sig, – og kører sig, – og kører sig, – og kører sig, – og kører sig, – og kører sig, – og kører sig, – og kører sig, – og kører sig, – og kører sig, – og kører sig, – og kører sig, – og kører sig, – og kører sig, – kører sig, – kører sig, – kører sig, – kører sig, – kører sig, – kører sig, – kører sig, – kører sig, – kører sig, – kører sig, – kører sig, – kører sig, – kører sig, – kører sig, – kører sig, – kører sig, – kører sig, – kører sig, – kører sig, – kører sig, – kører sig, – kører sig, – kører sig, – kører sig, – kører sig, – kører sig, – kører sig, – kører sig, – Det er irlands kyster, der ses, men passagerende sover i nu. De ville først vækkes, når de er over England. Der betreder de i Europas jord i Shakespeare's land, som det hedder hos åndens sønner. Politikens land, maskinemæs land, er der andre, der kalder det. En hel dag bliver opholdet her. Så meget en tid har den travle slægt at give til store England og skotland. Farten går under kanaltunnen til Frankrig, Carlton Stores og Napoleon's land. Moliære nevnes. De lærer detal om en klassisk og en romantisk skole i den fjerne åltid, og der jubles fra helte, skalle og videnskabsmænd, som vortid ikke kender, men som skulle fødes på Europas krater Paris. Luftdamperen flyver henover det land, hvorfra Columbus gik ud, hvor Cortez blev født, og hvor Calderan sang draramære i bølgende vers, der er lige i stort året kvinder, bygger og bor endnu i de blomstrende dale, og i elke gamle sange, nevnets tid og alhambra. Gennem luften, overhavet til Italien, hen hvor det gamle E via Roma lå. Det er udslettet. Kampagnenen Ørk af Peterskirken vises der en ensomt stående murrest, men man tvivler om dens ægthed. Til Gregen land for at sove en natiderige hotel højt på Lymptens top, så har man været dig. Farten går mod Borsborus, for der er nogle timer at vile ud og se de stede, hvor Bysands lå. Færdige fisker spænder deres net der, hvor savnet fortæller om Haramnes have i Tyrkonnes tid. Rest er mægtige byer ved den stærke donav, byer, som vortid ikke kendte, flyves der henover, men der og der, mindernes rige steder, de som kommer, de som tiden føder. Der og der deler luftkaravanen og lyfter sig igen. Dernede ligger Tyskland, som en gang omspendtes med det tætteste net af jernbaner og kanaler. Landene voldud og talte, gøde det sammen og var motart i sin tidbar tånerne scepter. Stor og navne lystige videnskaber kunst, navne vi ikke kender. En dag så opholdt for Tyskland, en dag for Norden, for Ørstedes, og for Linesfædderland, og Norge, de gamle Heltes og de unge Nordmændsland. Island tages på hjemfarten, gejser kogere ikke længere, hækler af slukket, men som sæg afs æge via stentavelet står på den stærke klipeø i det brusne hav. I Europa er meget at se, siger den unge amerikaner. Vi har nu set de 8. d. Og det lader sig gøre, som den store rejsende, et navnnevnes, der hører til deres samtid, har vist i sit berømte værk, Europa se de 8. d. Slut på om og tusinder af H. C. Andersen. Den grimme eling. Aventyr af H. C. Andersen. Dette er en LibriVox-inspilning. Alle LibriVox-inspilninger er offentlig egendom for yderligere information eller for at melde dig som frivillig. Besøg LibriVox.org. Den grimme eling. Aventyr af H. C. Andersen. 1844. Enlæst af Kristoffer Hunstal. Lydbo.com. 2008. Der var så dejligt ude på landet. Det var sommer. Kornet stod gult. Havren grøn. Høvet var rejst i Starkke, nede i de grønne enge. Og der gik storken på sine lange røde ben, og snakkede ægyptisk. For des brug havde han lært af sin moder. Rund om A. og æng var der store skove. Og midt i skovene dybesøer. Ja, og der var ikke nok dejligt derude på landet. Midt i solskindet lå der en gammel herregård med dybe kanaler rundt om. Og fra muren, og ned til vandet, voksede store og skrepebladede. Der var så høj, at småbørn kunne stå oprejst under de største. Der var ligesom vilsomt derinde. Som i den tykeste skove. Og her lå en and på sin ræde. Hun skulle ruge sine små elinger ud. Man, hun var nu næsten ked af det. For det varret så længe, og hun sjældent fik vi sit. De andre ender holdt mere af at svømme om i kanalerne. Ender løbe op og sidde under et skrepeblad, for at snadre med hende. Endelig knæde det ene æg efter det andet. Pip, pip, sagde det. Alle æggeblommerne var blevet levende, og stark hovedet ud. Rap, rap, sagde hun. Og så rappede de så alt hvad de kunne, og så til alle sider under de grønne bladede. Og moderen lå dem se så meget i de vilde. For grønt er godt for øjnene. – Hvor dog verden er stor, sagde alle ungerne, til de havde nu rigtig nok ganske anderledes plads, end da de lov ind i ægget. – Tror i det hele verden, sagde moderen. Den strækker så langt på den anden side af haven, lige ind i præstens mark. Man, det har jeg aldrig været. I er har dog vel alle sammen. Og så rejste hun så op. – Nej, jeg har ikke alle. Det største æg ligger dig nu. – Hvor længe skal det være? Nu er jeg snart ked af det. Og så laver hun sig igen. – Når, hvordan går det? – Så er en gammel and, som kom for at gøre vid sit. – Det var så længe med det ene æg, sagde anden som lov. – Der vil ikke gå hold på det. – Men nu skal du se de andre. – Det er det dejligste ægling, og jeg har set. – De ligner alle sammen deres fader. – Det er skarren, at han ikke kommer og besøger mig. – Lad mig se det æg, der ikke vil revne, – – sagde den gamle. – Du kan tro, at det er et kalkunæk. – Så lydes æg også jeg blevet nærrede en gang. – Og jeg havde min sorg og nød med de unger. – For de er bange for vandet, skal jeg sige dig. – Jeg er kalkunækket for dem ud. – Jeg er rabbet og rabbet, – – men det er hjælp ægket. – Lad mig se ægket. – Det er et kalkunæk. – Lad du det ligge og lære de andre børn at svømme. – Jeg vil dog ligge på det lidt i nu, – – sagde Anne. – Jeg har nu ligget så længe. – Så kan jeg ligge dyrehavstiden med. – Vær så god, – – sagde den gamle Anne, – – og så gik hun. – Enlig revnede det store æg. – Pipip, – – sagde ungen, – – og viltede ud. – Han var så stor og styk. – Anne så på ham. – Det er da en forfærdelig stor ægling den, – – sagde hun, – – ingen af de andre ser så da nu ud. – Det skulle dog vel aldrig være en kalkunkylling. – Nå, – – det skal vi snart komme efter. – I vandet skal han, – – om jeg så selv må sparke ham. – Næste dag var det et velsignet dejligt vær. – Solen skinnede på alle de grønne skrepper. – æglinge moderen, – – med hele sin familie, – – kom frem nede ved kanalen. – Plask sprang hun i vandet. – Rap rap, sagde hun, – – og den ene ægling plumpede ud efter den anden. – Vandet slog dem over hovedet, – – maan de kom straks op igen, – – og flød sig dejligt. – Benene gik af sig selv, – – og alle var de ude, – – selv den stykke grå unge svømmede med. – Nej, det er ingen kalkun, sagde hun, – – se hvor dejligt den bruger benene, – – og hvor ram den holder sig. – Det er min egen unge. – I grunden er den dog ganske køn, – – når man rigtig ser på den. – Rap rap, kom nu med mig, – – så skal jeg føre jer ind i verden, – – og præsentere jer i anegården. – Men hold jer altid nær ved mig, – – at ingen træder på jer, – – og tager jer i akt fra kattene. – Og så kom de ind i anegården. – Der var en skrejkelige støj derinde, – – til der var to familier, som slog som et ålehoved, – – og så fik dog katten det. – Se, så ledes godt det til i verden, – – sagde ællinge moderen, – – og sliggede sig om snablen, – – for hun ville også have ålehovedet. – Brug nu benene, – – sagde hun. – Se, at de kunne rabia, – – og en nej med halsen, – – for den gamle an derhende. – Hun er den forunemst, – – der er alle her. – Hun er spanskblod, – – derfor er hun svær, – – og se i. – Hun har en rød klud om benet. – Det er noget ordentligt dejligt, – – og den største udmærkelse nogen an kan få. – Det betyder så meget, – – at man ikke vil af med hende, – – og at hun skal kendes af dyr og mennesker. – Rabia! – Ikke ind til benes, – – en velopdraven ælling, – – sætter benene vit fra hinanden, – – ligesom fader moder, – – sagde så, – – nej nu med halsen, og siger, – – Rab, – – og det gjorde de, – – men de andre ender rundt om, – – så på dem, og sagde ganske højt. – Se nu, – – det er slæng til, – – ligesom vi ikke var nok alligevel, – – og følger hvor den ene ælling ser ud, – – ham ville vi ikke tåle, – – og straks fløjter en an hen og beder ham i nakken. – Lad ham være, – – sagde moderen, – – han gør jo ingen noget, – – ja, men han er for stor, – – og for aparte, – – sagde anen som bed, – – og så skal han nøffles. – Det er kønebørn, – – moder har, – – sagde den gamle an med kludet om benet, – – alle sammen, køne, – – på den ene nær, – – den er ikke lykkedes, – – jeg vil ønske hun kunne gøre den om igen. – Det går ikke deres noget, – – sagde ællinge moderen, – – han er ikke køn, – – men han er et endelig godt gemyt, – – og så svømmer han så dejligt, – – som nogen af de andre, – – ja, jeg tør at sige lidt til. – Jeg tænker, at han vokser sig køn, – – eller han med tiden bliver noget mindre. – Han har ligget for længe i æget, – – og derfor har han ikke fået den rette skikkelse, – – og så pillede hun ham i nakken, og glattede på personen, – – han er dessuden en andrik, – – sagde hun, – – og så gør det ikke så meget. – Jeg tror han har fået nogle gode kræfter, – – han slår sig nok igennem. – Det andre ællinger er nødelige, – – sagde den gamle, – – lad nu som om I var hjemme, – – og finder i et ålehoved, – – så kan I bringe mig det. – Og så var de som hjemme, – – men den stakkelsælning, som sidst var kommet ud af æget, – – og så så fel ud, – – blev bidt og påfød og gjorde den nær af, – – og det både er enderne og hølsene. – Han er for stor, – – sagde de alle sammen, – – og den kalkunske hanede, – – der var født med spore, – – og derfor troede, at han var kajser, – – pustede sig op som et fartøj for fulde sejl, – – og gik lige ind på ham, – – og så blodde den, – – og blev ganske rød i hovedet. – Den stakkelsælning visste verken, – – hvor den tur stod eller gå, – – den var så bedrøvet, – – fordi den så så styk ud, – – og var til spot for hele anegården, – – så ledes gik det den første dag, – – og siden blev det værre og værre, – – den stakkelsælning blev jagede dem alle sammen, – – selv hans søskende var så unge imod ham, – – og de sagde altid, – – bare katten ville tage dig dit fele spætakel, – – og moderen sagde, – – giv du bare, hvor langt bor det, – – og anerne bid ham, og hønsene hukket ham, – – og pin, som skulle give dyrene æde, – – sparkede til ham med foden, – – der løb og fløj han henover hegnet, – – og de små fugle i buskende forforskregte i vejret, – – det er fordi jeg er så styk, – – tænkte ælningen, og lukket øjnene, – – men løb er lige vel af sted, – – så kom den ud i den store mose, – – hvor vildenderne boede, – – her lå den hele natten, – – den var så træt og sove i ful, – – og morgenen fløj vildenderne op, – – og de så på den nye kamerat, – – hvad du får en, spurt de, – – og ælningen drejede sig til alle sider, – – og hiltet så godt den kunde, – – du ænderlig styk, – – sagde vildenderne, – – men det kan da være også det samme, – – når du bare ikke gifter dig ind i vores familie, – – den stackel, – – han tænkte rigtig nok ikke på at gifte sig, – – så han bare havde lov at ligge i sivene – – og drikke lidt mosevand, – – der lå han i hele to dage, – – så kom der to vilges, – – eller retter og vilgasser, – – for de var to hanner. – – det var ikke mange tider siden, – – de var kommet ud af eget, – – og derfor var de så raske på det. – – Hør kamerat, sagde de, – – du er så stykker, jeg godt kan lide dig, – – vil du drive med og være trækful, – – tæt herved i en anden mose, – – er der nogle søde, velsignede vilges, – – alle sammen frøkener, – – der kunne sige rab, – – du er i stand til at gøre din lykke, – – så styk du er. – – Pifpaf, – – lød det det samme over og over, – – og begge vilgasserne faldt døde ned i sivene, – – og vandet blev blodrødt, – – Pifpaf lød det igen, – – og hele skar af vilges fløj op af sivene, – – og så knallede det igen, – – der var stor jakt, – – jægerne lå rundt om mosen, – – ja, nogle sad op i trækkerenene, – – der straktede sig langt ud over sivene, – – den blodrøj gik ligesom skyer ind imellem de mørke træer, – – og hang langt henover vandet, – – imoderede kom jakthundene, – – klask, klask, – – siv og rør svejet til alle sider, – – det var en forskrejkelse for den starkelsælning, – – den drejede hovedet om for at få det ind under vingen, – – og lige i det samme stod tæt ved den en frygtelig stor hund, – – tungen hang ham langt ud af halsen, – – og øjnene skinnede grovelig fælt, – – han sat sit gab lige ned imod ellingen, – – viste de skarpe tænder, – – og klask, klask, – – gik han igen uden at tage den, – – og huske lov sukket ellingen, – – jeg er så styk at selv hunden ikke gider bide mig, – – og så lå den ganske stille, – – mens havlene susede i sivene, – – og det knærløde skudt på skudt. Først langt ud på dagen blev der stille, – – men den starkels unge tur enu ikke rejse sig, – – den ventede flere timer endnu før den så så om, – – og så skyndte den sig af sted fra mosen, alt hvad den kunne, – – den løb over mark og over en, – – det var en blest, så den havde hårdt ved at komme af sted, – – mod aften nåede den et fattigt lille bunde hus, – – det var så elendigt, at det ikke selv viste til hvad side det ville falde, – – og så blev det stående. Blesten susede så løde som ellingen, – – at han måtte sætte sig på halen for at holde i mod, – – og det blev værre og værre, – – da mærket han, at døren var gået af det ene hængsel, – – og han så skævd, at han gennem sprekken kunne smutte ind i stuen, – – og det gjorde han. Her boede en gammel kone med sin kat og sin høne, – – og katten, som hun kaldte sønike, kunne skyde ryk og spinde, – – han gnistret sig gør, – – men så måtte man styre ham modhåvne. Hønen havde ganske små, lave ben, – – og derfor kaldtes den kykkelige lavben. Den lagde godt æg, og konen holdte den, – – som at sige derede barn, – – og morgenen mærket man straks den fremmede ægling, – – og katten begyndte at spinde, – – og hønen og klukke. – Varfor nået, – – så konen og så så rundt omkring, – – men hun så ikke så godt, – – så hun troede, at æglingen var en fed an, – – der havde forvildet sig. – Det var jo en rar fangst, – – så sige hun, – – nu kan jeg få andre æg, – – at det bare ikke er en andrik, – – det må vi prøve, – – og så blev æglingen ansat på prøve i tre uger, – – men der kom ingen æg, – – og katten var her i huset, – – og hønen var madamme, – – og alle tider sagde de, – – vi og verden, – – for de troede, at de var halvparten, – – og det er den allerbeste del, – – æglingen syntes man, – – kunne også have en anden mening, – – men det togelte hønen ikke. – Kan du lægge æg, – – spurte hun, – – nej. – Ja, vil du så holde din mund, – – og katten sagde, – – kan du skyde ryk, spæne og knistre? – Nej, – – ja, så skal du ikke have mening, – – når fornuftige folk taler, – – og æglingen sad i kron, – – og var i dårligt humør, – – da kom den til at tænke på den friske luft, – – og solskindet. – Den fik så den en forålderlig lyst – – til at flyde på vandet. – Til sidst kun Nikke lad være, – – men måtte sige det til hønen. – Hvad går der af dig, spurte hun, – – du har ingenting at bestille, – – derfor kommer de nykker over dig, – – læg æg eller spæn, så går de over. – Men det er så dejligt at flyde på vandet, – – sagde æglingen, – – så dejligt at få det over hovedet, – – og dykke ned på bunden. – Ja, det er en stor fornøjelse, – – sagde hønen, – – du er nok blevet galt, – – spørg katten ad, – – om han holder i at flyde på vandet, – – eller dykke ned. – – Jeg vil ikke tale om mig, – – spørg selv vort herrscape, – – den gamle kone, – – klogere en hende, – – er der ingen i verden, – – tror du hun har lyst til at flyde, – – og få vand over hovedet? – – I forstår mig ikke, – – sagde æglingen. – – Ja, forstår vi dig ikke, – – hvem skulle så forstå dig, – – du vælter vel aldrig ved at klogere, – – en katten og konen, – – for ikke årnevne mig? – – skab dig ikke i barn, – – og takk du din skæber for alt det gode, – – man har gjort for dig. – – Er du ikke kommet ind i en varm stue, – – og har en omgang du kan lære noget af? – – Men du er et vrøvel, – – og det er ikke morsomt at omgås dig. – – mig kan du tro. – – Jeg miner dig det godt. – – Jeg siger dig ubehageligheder, – – og derpå skal man kende sine sandevænder. – – Sag nu bare til, at du lægger æg, – – og lærer at spæne eller gnæstre. – – Jeg tror, jeg vil gå ud i den vide verden, – – sagde æglingen. – – Jeg gør du det, – – sagde hønen, – – og så gik æglingen. – – Den flød på vandet, – – den dykkede ned, – – men er alle dyr, – – hvor den overset for sin grimhed. – – Bladene i skoven blev gule og brune, – – blæsten tog fat i dem, – – så de dansede omkring, – – og op i luften, så der koldt ud. – – Skyrne hangt tunge med havl og sniflokke, – – og på geret stod ravnen og skreje, – – Hey, hey, hey! – er bare kule. – – Ja, man kunne ordentlig fryse, – – når man tænkte dig på. – – Den stakkels ægling havde det rigtig nok ikke godt. – – En aften, – – solen gik sig vel senet ned. – – Komte han helt flokke dejlige, store fule ude og buskene. – – æglingen havde aldrig set nogen så smukke. – – De var ganske skinnende vide. – – Vil lange, smidige halse. – Det var svæner, de udstøtte en ganske forånderlig lyd, bredte deres prægtige lange vinger ud, og fløj bort fra de kolde ejene til varme og lande, til åbne søger. De stege så højt så højt, og den lille græmeælling blev så forånderlig til mode. Den drejede sig rundt i vandet, ligesom et jul, ragte halsen højt op i luften efter dem, udstøtte et skrig så højt og forånderligt, at den selv blev bange derved. Åh, den kunne ikke glemme de dejlige fule, de lykkelige fule, og så snart den ikke længere øjnede dem, dykket den lige ned til bunden, og da den kom op igen var den ligesom ud af sig selv. Den visste ikke være fuldende hed, ikke hvor de fløj hen, men dogholdt den af dem, som den aldrig havde holdt af nogen. Den misundede dem slet ikke, og kunne det falde den ind, og ønske sig en sådan dejlighed. Den ville have været glad, når bare doginderne ville have tålt den imellem sig, det er starkels græme dyr, og vinteren blev så koldt, så koldt, elingen måtte svømme op i vandet, for at holde det fra og fryse rent til. Men hver nat blev holdet, hvor i den svømmede smalere og smalere, det frø, så det knæde i isskorben, elingen måtte altid bruge benene, at vandet ikke skulle lukkes. Til sidst blev den mat, lå ganske stille, og frygte sig fast i isen. Tidligt om morgenen kom en bundemand, han så den, gik ud og slog med sin træsko isen i stykker, han bar den så hjem til sin kone. Der blev den livet op, børnene ville leje med den, men elingen troede, at de ville gøre den for træet, og få af forskrækkelse lige op i mælkefadet, så at mælken skvuldbede ud i stuen, konen skrej og slog hænderne i været, og der fløjten i troet, hvor smøret var, så nødt i meltønnen og op igen. Når var den kom til at se ud, konen skrej og slog efter den med elklemmen, og børnene løb hinanden over ende for at fange elingen, og de lå, og de skrej. Godt var det, at døren stod åben, ude forten mellem buskene i den nyfaldende sne, der lå den, ligesom et valg, men det ville blive alt for bedrøveligt at fortale alt den nød, og elendighed den måtte prøve i den hårde vinter. Den lå i mosen mellem rørerne, da solen igen begyndte at skinne varmt. Lærkerne sagde, det var dejligt forår. Der løftede den på én gang sine vinger. De brugste stærkere end før, og de barren kraftigt af sted, og før den ret visste det, var den i en stor have, hvor epletrerne stod i blomst, hvor sige regnerne duftede og hangt på de lange grønne græne lige ned imod de buktende kanaler, og har var så dejligt, så får os friskt, og lige i foran ud af tykningen kom tre dejlige hvide svaner. De brugste med firerne, og flød så let på vandet. Elenden kendte de prægtige dyr, oplebetagende af en forunderlig sømmodighed. Jeg vil flyve hen til dem, de kongelige fule, og de vil hoke mig at hjælpe, fordi jeg, der er så styk, tør nærme mig dem. Men det er det samme. Bede at drepe sig dem, er en nabbe sig enende, hoke sig hønsende, sparke sig pin, der passer høntsegården, og lide unt om vinteren. Den flød ud i vandet, svømmet hen imod de prægtige svaner. De sågten, og skød med brugse med fir hen imod dem, dreb mig kun, sagde det stackelstyr, og boede sit hoved ned mod vandfladen og ventede døden. Men hvad så den i det klare vand? Den så under sig sit eget billede, men den var ikke længere en kluntet sortgråful, styk og feil. Den var selv en svagende, det gør ikke noget at være født i en anegår, når blot man kun har ligget i et svagende æg. Den følte sig overordentlig glad over alt den nød og genvårdighed den havde prøvet. Nu skønede den just på sin lykke, på alt den dejlighed, der hilste den, og de store svaner svømmede rundt omkring den og strøgte den med nebet. I haven kom der nogle småbørn, de kastede brød og korne ud i vandet, og den mindste råbte. Der kom med en ny, og de andre børn jo blevet med, ja, der kom med en ny, og de klappede i hænderne og dansede rundt, løbe efter fader og måder, og der blev kastet brød og kage i vandet, og alle sagde de, den nye er den smukkeste, så ung og så dejlig, og de gamle svaner nejede for den, der følte den sig ganske onselig og stark hovedet op bag vingerne. Den viste ikke selv hvad, den var alt for løgelig, mens let ikke stolt, til et godt hjerte bliver aldrig stolt. Den tænkte på, hvor den havde været for fuldt og forhånede, og hørte nu alle sige, at den var den dejligste af alle dejlige fule, og sige regnerne bødede sig med grænene lige ned i vandet til den, og solen skinnede sig varmt og så godt. Der brugste den fjer, den slanke halshevede sig, og hjerte jo blevet den. Så meget en løgge drømte jeg ikke om, da jeg var den græmmeælling. Slut på, den græmmeælling er h.c. Andersen.