 Kuudes luku toinen osa, Seitzemän veljestä. Tämä on LibriVox-äänite. Kaikki LibriVox-ääniteet ovat julkista omaisuutta. Visätietoja saaraksesi tai ilmoittautuaksesi vapaaehtoiseksi meneosoitteeseen LibriVox.org. Lukiana Maikki Rody. Seitzemän veljestä, Alexis Givi. Kuudes luku toinen osa. Riisuivat he päältänsä täyttivät kiulun oluella kerran vielä ja astuivat miehissä parvelle. Siellä he mekkosillaan kaikki istuivat olkisella sialla hautovassa kuumuudessa. Ahkerasti kierteli ympäri miehestä mieheen vaatova kiulu ja seinähirren raossa loimoitti honkaisen päreen kultainen liekki. Mutta läemähti juhanin päähen aate ja valahti suustansa lause, jonka seuraus oli viimein kova onni. Juhani, täälähän itseämme oikein paistelemme kuin pyllimakkarat pätsin oljilla, ja lämmintä antaa meille kiukaan kuumat kivet. Eero, valeillepas uunille kannullinen olutta, niin tiedämme hän mille maistuu ohrannesteen löyly. Tuomas, mikä hullu juoni olis tämä? Juhani, uljas juoni, valeillepas. Eero, minä tahdon totella esimiestäni. Juhani, pari kannullista olutta kiukaalle. Tuomas, ei pisaa raakaan, jos kuulen sieltä pienenkin pihauksen, niin onneton hän, joka saattoi sen matkaan. Aapo, olkaamme tuhlaamatta oivallista juomaa. Timo, ei hän ole meillä varoja olut löylyssä elää, ei suinkaan, ei suinkaan. Juhani, lystipä olis tuota maista. Tuomas, minä kiellän sen lujasti. Juhani, lystipä olis tuota maista. Voitto äskeisessä painissa on aika lailla kohottanut tuomaan niskapyrstoja, ja luulepa hän nyt hallitsevansa tässä huoneessa mielensä mukaan. Muistapas kuitenkin, että karvas sappi, koska se oikein paisu antaa pojallensa tappeluksessa seitsemän miehen voiman. Kuinka hyvänsä, mutta minun selmäni eivät vielä suinkaan mieli vartioita senua. Simeoni, painin hedelmiä, painin hedelmiä kaikki. Juhani, annapas malskahta, Eero, minä vastaan asian ja puolustan miestä. Eero, se on esimiehen käsky, ja minun täytyy totella. Muutoin on jäniksen passi kourassani vallan jouluyönä. Silloin Eero purren hammasta ja mytistään huulensa vikkelän myhäilykseen, täytti kerkeästi Juhanin tahdon, ja pian kuului kiukalta plaiskäys ja kohta sen jälkeen tuima kohaus. Rynkäisi nyt tuomas julmistuen ylös ja karkasi kotkanä kohden Eeroa, mutta Juhannikin kiirehti puolustamaan nuorinta veljensä. Siitäpä nousi nyt yleinen kärhämä, jonka vilinässä palava pärep viskattiin parvelta alas laattialle. Siellä se pian veljesten huomaamatta viritti olkihin vilkkaan tulen. Niin kuin renkiveden pinnalla leviää tasan ja nopeasti kaikkialle, niin myös tulen kirkaspyörö yhä suureni laattialla. Ulettuisa korkeammalle yhä ja tuikki eli jo parven permantoa, ennen kuin huoneen asujemet äkkäsivät allansa vaaran, mutta myöhään sen äkkäsivät, ehtiäksensä pelastamaan muuta kuin omat henkensä ja elikkojen, jotka löytyivät pirtissä. Laajalta jo altoilivat liekit ja suuri oli hetä ja temmellys. Kaikki riensivät he kohden ovea, jonka aua tässä miehet, koirat, kissa ja kukko hirveällä rähinnällä karkasivat ulos melkein yhtä aikaa. Näkyi niin kuin pirtti olisi heidät oksentanut savuneen kidastansa ulos lumiselle maalle, jossa he nyt seisoivat yskien kelpaa. Mutta viimeisenä astui ulos lauri, talutellen kriimuvarresta valkoa, joka muutoin kaiketi olisi jäänyt uhreksi paloon. Ulos tunkeusi jo väkivaltainen tuli akkunujen pienistä aukoista ja viimein sekä ovesta että katosta. Loimoin helmassa liekkui impivaaran jukevä pirtti, mutta lumisella tanterella seisoi pirtin miehistö suoja tonna. Olihan jo sysi koijukin heidän ensimmäinen turvansa täällä, heiltä hajoutettu aina maahan asti ja varaa huone tuossa seisoi rakettuna harvaksi kuin harakan pesä. Siinä olientelivat veljekset ja heidän ainoa verhonsa tuulia ja pakkastavastaan oli rohtiminen lyhykäinen paita. Ei edes lakkeja päitteensä peitteeksi eikä virsyjä jalkoihinsa he ehtineet pelastamaan valkean vallasta. Jäljellä huoneen entisistä kapineista löytyy ainoastaan pyssyt ja tuohikontit, jotka olivat ennen kylpymistä saatetut aittaan, mutta lumessa seisoiivat veljekset, kaikki selin vasten humisevaa paloa, nostellen ja lämmitellen milloin oikeata milloin vasempaa jalkaansa ja punersivat panejalat, lumeen ja tuleen haudottuna punersivat kuin hannien räpylät. He nauttivat viimeistä hyvää, jota heidän piirtensä heille antoi vielä, nauttivat nuotion lämmintä ja Ankara oli heidän valkeansa. Valtaisesti nousi korkeuteen liekki, kaikkialle kajasti väikkyvä valkeus ja partaiset kuuset vuoden harjulla hymyilivät suloisesti kuin aamuruskon tulessa. Nousi tervaskantoin rukelmästä savu, sakea ja pikimusta, ylöspilviihin ja kiireskilipalloillen taivaskaton alla, mutta aholla ja sen ympäristössä oli valkeus, vallitsi punertava päivä talviyön sydämmässä ja odostain kummallista haametta, katselivat linnut tujutellen puitten lumisilta oksilta alas, koska impivaaran vahvasti rakettu piirtti kävi hiiliksi ja tuhaksi. Mutta kyhnien tukkaansa vihoissaan ja murheissaan seisoivat veljekset siinä ympärille. Seisoivat kaikki selin vasten tulta ja nostelivat vuoroon jalkaensa anturoita kohden lämmittävää tulta. Kuitenkin masentui vähitellen heidän ristikkovalkeansa, kukistui lopulta kekäleinä alas ja tuhansista räiskyvistä sakeenistä täyttyi öinen ilma. Kauhistuen huomasivat veljekset silloin, että taivas alkoi kirkastua ja tuuli kääntyä etelästä pohjaan. Ilma oli muutoksesta suojasta pakkaseksi. Aapo, tulesta pelastuimme, mutta pakkasen uhreiksi, katsokat, taivas selkiä ja kylmästi jo puhaltaa pohjaa, veljet vaaramme on hirvittävää. Juhani, kirous ja kuolema, kuka saattoi tämän aikaan? Tuomas, kuka, sinä tuleen ruoka vieläkös kysyt, jos nyt oikein tekisin niin tuonnestun syöksisin paistumaan tuliseen mujun. Juhani, ei koskaan tee sitä yksi tuomas, ei koskaan, mutta kirouttu olkoon se mies, joka saattoi matkaan tämän helvetin yön. Tuomas, hän itseensä kiroo. Juhani, kirouttu olkoon se mies, nimittäin tuomas jukola. Tuomas, sanos se toinen kerta. Juhani, tuomas, juhanin poika jukola on kaiken tämän syy. Aapo, tuomas. Simeoni, juhani. Plauri, hiljaa. Timo, nyt ette pääse iskemään yhteen, ette hän pääsette junkkarit. Niin, niin, ollaan siivosti vaan ja lämmitellään itse jämme väljellisesti. Simeoni, tee jumalattomat. Aapo, viha ja riita pois, koska uhkaa meitä surkein kuolema. Tuomas, kuka on syypää? Juhani, viaton olen minä. Tuomas, viaton, kirkas tuli, minä syön sinun elävältä. Aapo, siivosti, siivosti. Simeoni, jumalan tähden, siivosti. Aapo, syytön tai syypää, se jääkyön ratkaisematta nyt, koska riento on ainoa pelastuksemme. Pyrttimme on tuhkana ja melkein alastomina seisomme hangella. Miksi luen tämän rohtimisen paita riekaleen? Hyvä kuitenkin, että jäi meille pyssyt ja ampoma varattuone aittaan. Sillä aseita tarvitsemme nyt. Teerimäältä kaikuu susien ulvova ääni. Tuomas, mitä teemme siis? Aapo, en tiedä muuta keinoa kuin kirehtiä kohden jokolaa. Kirehtiä kalvean kuoleman tähden. Kaksi aina ratsastakoon valkoa ja muut heitä juosten seuratkoot. Niin tapahtukoon, juosten vuorotellen, vuorotelen ratsastajen. He voisimme kautta pääsemä siis sotkemasta hankea kaiken tien. Ja jumalan avulla ehkä pelastumme vielä. Juhani, mutta ompa siinä tallukkamme naureshautana ennen kuin seisomme jukolan tuvassa, halkoisen pystyvalkaan hauteessa. Simeoni, siinä kuitenkin ainoa toivomme ja sen tähden rientäkäämme. Tuuli tuimenee ja jotain vaan kansi paljastuu. Rientäkäämme. Eero, surmame on tullut. Juhani, siinä on jukolan seitsemän poikaa. Simeoni, hätämme on hirmuinen, mutta voimallinen korkeuden herra. Rientäkäämme. Tuomas, pulausaitasta pyssyt ja kontit. Juhani, kauhistava yö. Täältä uhkaa meitä paukkuva pakkaiden tuolta nälkäiset ulvovat sudet. Timo, vaarassa olemme sekä valko, että me itse. Juhani, me itse vielä suuremmassa. Paljas mies, Ninolen kuullut, on talvella sudelle kovin mieluisä paisti. Timo, ja mies ja seka, Ninolen kuullut, maistuvat yhtä, ja sen tiedetään, että seka on talvella hentäheikin halun ruoka. Tuima on edessämme pykälä ja puntti, sitä ei taida kieltää. Juhani, mitä teemme? Aapo, jukolaan, kuin noidan nuolet halki yön, ennen kuin pakkanen tulistuu ja löydyttää veremme jäätymään polttavalla kylmyydellä. Päin jukolaan yli kiljuvan terimeen. Susi ja vastaan on meillä aset, mutta ei hyydepartaista kuningas pakkaista vastaan. Tuomas, tässä pyssyti kontit, nytkin vääri olkaan ja kontti selkään joka mies, ja kaksi käyköön ratsastamaan, me muut potkimme jäljestä mitä voimme, mutta rientäkääme, rientäkääme kuolemattomien sielujemme tähden. Juhani, pohja kirkastuu ja tähdet kiiltää. Hii haa, mutta rientäkäämme. Aapo, huomenna saatamme täältä tavarat ja kalut, jotka meille valkia jätti. Huomenna tulemme ja korjaamme myös kissan ja kukoon. Tämän yön he kyllä tarkenevat tästä tulisen aheruksen vaiheilla. Mutta killi ja kiiski käyköt kanssamme retkele kuin uskolliset kumppanit. Missä he ovat? Tuomas, heitä ei näy. Paiti, kuulelkaamme. Eero, kaukana tästä he jo vilkaisivat, tuoltahan kuuluu haukuntansa vuoren takaa. Tuomas, ilveste he ajaavat ja kaiketi oli tämä ilves kulkenut läheiltä ohi piirtimme, saattaen jälkensä koirille, mutta ajaakot he mielensä mukaan, nyt meidän täytyy ne unohtaa ja kiirehtiä tuikeaan matkaan. Juhani, olkoon menneeksi, sillä elämä ja kuolema ovat iskeneet toinen toisensa kamaraan kuin kaksi koiras karhua. Aapo, nyt liikkeile kaikki voimat. Juhani, sielun me ja ruumiimme kaikki voimat aina ytimeen asti. Tuomas, muistain, että uhkaa meitä surkein kuolema. Juhani, kahtialta uhkaa meitä musta kuolema. Hiihaa, nyt nokka jäässä taikka suolet maassa, ellei seisoppoika hetken päästä liukkailla oliilla valkian valossa. Yksi näistä kolmesta on tapahtuva tunnen päästä, mutta eihän auta huikailemaan tässä ei ensinkään, vaan purren hammasta nyt halkaisen vaikka jää vuoret, peninkulmien paksut. Simeoni, koettakaa me herran nimessä ja avulla. Juhani, hänen avullansa, mitähän voi täällä omasta voimastansa vaimusta syntynyt mies, mutta olkaa me hyväässä turvassa. Eero, lähtekää me ilman yhtään siekailusta enää. Juhani, ja ilman yhtään pelkoa, mennään nyt. Tuomas, kaikki valmiit siis astu katpa selkeän Eero ja Simeoni, ja lähtekää tratsastamaan kohden jukolaan, mutta niin, että pysymme aina lähellä konimme hockeyja me, jotka vilkaisemme jalkasin jäljessäne lumessa. Niin lääksivät he matkalle, alastomina, puettuina ainoastaan rohtimiseen paitaan, ja kantain kukin konttiansa selässä ja pysyänsä olaalla tai kädessä. Niin he lääksivät talviselle, öiselle tielle, paeten pakkasta, joka karkasi heidän päällensä pohjolan räämeiltä, mutta ei tullut hen kuitenkaan hirmuissimmalla naamalla. Ei hen käynyt tuo ilma tällä eräällä angarimmaksi ilmaksi. Tosin paljastui välimmiten taivaan otsa, mutta purjehtivat pilvät peittivät sen taas, ja kohtuullisesti liehtoi pohjonen. Olivatpä veljekset myös kylmän tuttavia. Monessa kiljuvassa pakkasessa oli heidän nahkansa kamartunut, ja olivatpä he ennen vallattomina poikina useinkin sotkeilleet kinoksiä paljain jaloin, tunnet pitkät. Mutta kamala, hirvittävän kamala oli heille nyt kuitenkin retki impivaarasta jukolaan. Kiivasti he karkasivat eteenpäin sydämissä kauhistus. Edellä valkon selässä ratsasivat Eero ja Simeoni, muut juosten heitä seurasivat kintareissa polkien korvenlunta, joka juoksusta tuiskahteli ympäri, mutta impivaaran aholla hohtavan kiukaan lähellä istuivat kissoja kukko, alakuloisesti killistelen hiiltyvään tuleen. Kohden kylää riensivät veljekset, heittivät jo zombiosuon selkänsä taakse ja läheenivät teerimäkeä, josta yhä kuului susien kamoittava ulvominen. Mutta näreistössä suon ja seunalon jakon ahon välillä tapahtui ratsastajain muutos. Alas astuivat Eero ja Simeoni ja kaksi veljeksystä taas riensi heidän sijansa. Viipymättä jatkoivat he retkeänsä, jälleen kirmasivat pitkin nummen selkää, poikki viertolan tien ja siitä halki avaran humisevan hongiston. Mutta viimein läheeni kallioinen teerimäki ja äkisti vaikeni susien monimelskainen ääni. Pian seisoivat he vuoden harjanteella ja antoivat hevosensa hengähtää. Ratsastajat taasen astuivat seljästä alas ja kohta toista kaksi heidän sijansa ylös. Vielä he seisoivat lumisella kalliolla, pohjonen puhalteli. Taivaan kumo kirkastui hetkeksi taas ja otaavan sarvi osoitti jo puol yhden menneeksi. Mutta levät työnsä riensivät he taasen alas pitkin seljätä vuoritietä. Ja koska tämä oli loppunut, astuivat he pimeään kuusistoon ja kolkkona seisoivat luonto heidän ympärillensä. Kelmeänä katseli kuu alas. Hypiot huutelivat ja tuolla ja täällä korvenkohdussa seisoi eriskumallinen haamu. Näyttäen metsän kontiolle, hirveän suurelle, kaatuneitten kuusten korkealle kohotetut sammalleiset juuret. Liikkumatta kuin jäätyneet aaveet tujottelivat nämät karhunkuvat kohden kummallista matkuetta, joka vinhasta juoksi heidän ohitsensa. Niin he katselivat järkehtämättä, mutta heidän välillensä ympärillensä ilmestyi pian peloittavaa liiketta jylhään kuusistoon. Silloin nälkäiset sudeet kaartelivat veljesten vaiheilla, likenivät heitä yhä enemmin ja enemmin. Milloin edellä tai jäljessä heilahtain poikkitiehen, milloin tien kummallakin puolella kuusien välistä näkyi heidän pilkaisava juoksensa, kiukkuisena verta janoovina he seurasivat öillisiä pakolaisia impivaarasta ja räiskyivät ja paukahtelivat katketessaan kuusten juurien kuivat oksat. Vavisten ja korskahtelen juoksi vahko valko ja mies, joka ratsasti etumaisena taisi tuskin hillitä häntä kiitämästä, mutta aina nenäkkäämäksi kiihtyi petoin rohkeus. Huohottaen verijanoisina liahahtelivat he usein läheiltä miesten ohitse ja peloitteeksi paukahteli tuoloin tällöin veljesten pyssyt, milloin oikealle milloin vasemmalle. Tästäpä eivät he kuitenkaan karkoituneet kauas. Tuli vastaan kiljavan lakea, kulovalkien polttaman ummi, jossa siellä ja täällä seisoi kuivetunut mänyn runko, haukan ja huhkaimen istuimena. Tässä kävi jo peloittavaksi susien kiukku ja suuri oli miesten vaara. Ratsastivat silloin tuomas ja timo, mutta muut, jotka juoksivat jalkasin jäljessä, seisahtuivat äkistiä, laukaisivat melkein yhtä aikaa Ankaraan ammuunnan vainojäänsä kohden, jotka säikehtuen tästä nyt siirtyivät heistä matkan. Läksivät taasen miehet kirmaisimaan eteenpäin. Mutta kauan ei viipynyt ennen kuin jälleen kahisi heidän vaihellansa susien väijövä lauma, ja vaara oli suurempi kuin koskaan ennen. Silloin pysäytti tuomas hevosen ja lausui kovala äänellä. Mies jonka pysy on tyhjä ladatkoon sen paikalla, hän rientäköön tuleena ja tuiskuna. Niinhän huusi astui alas, käskien timua lujaasti hallitsemaan valkoa. Seisaavat nyt velekset ja latasivat. Eikä tunteneet he kylmää, ei jaloissaan, ei missään ruumiin se jäsenissä. Seisoivat myös pedot viisikymmentä askelta miehistä, heihin lakkaamatta iskien ahneet silmännsä, piskellen häntiensä kiihoissaan. Ja paljastettuna pilvistä haamoitti taivaan kumo, josta kirkaskuun nyt katseli nummalle alas. Tuomas, ovatko pysyme ladatut? Aapo, se on tehty, mikä on tarkoitukses? Juani, kaikki yhtä aikaa taas. Tuomas, ei jos henkemme on teille rakas, aina olkoon latingissa jonkun luikku, se muistakaat. Lauri, sinulla hän vakavin käsin ja tarkin silmä, astuppas rinnallani tähän. Lauri, tässä seison, mitä tahdot? Tuomas, nälkäinen susi syö verisen veljensäkin. Jospa tuon tempun nyt voisimme saattaa matkaan, niin siinä olis pelastuksemme. Koetetaan. Lauri, tuota ensimmäistä vasemmalla tarkoitamme ja laukaisemme yhtä aikaa, mutta säästäkää tultaan ette muut. Lauri, tähtääpäs nyt tarkasti kuin kotka ja annan leimahtaa, koska minä sanon nyt. Lauri, minä olen valmis. Tuomas, nyt! Silloin laukaisivat molemmat samassa silmän rapäyksessä ja kaapaisten pakenimat sudet. Kuitenkin viipyi tanterella heistä yksi pyrkien kontimalla muiden seuraan, mutta ei joutunut tiansä. Eteenpäin taas kaikin voimin riensivät miehet, juoksi jalkasin kuusi veljestä, timoa vaan yksin ratsastain edellä. Ja menipä niin hetki aikaa, pianpa seisähtui susien pako, he palasivat takaisin, vilkaisten kiivaasti kohden öistä matkuetta jälleen. Kohisi ympäri tuoksuova lumii ja tömisi kiljavan lakean ummi, koska he joukossa kirmasivat päin. Tulisalla vauhdilla he ehtivät tuon veressään matelevan kumppanensa luoksi, syöksähtivät hänen ohitseensa, mutta kääntyivät pian ympäri, koska veren viehättävä häju heidän sieraimiinsa lemahti. Ympäri he kiekkaisivat hennat heilahti, lumituiskahti ja tulta iski yössä himon ja kimman silmä. Silloin hirveästi irvistään karkasivat he joukossa haavoitetun väljensä päälle, ja nousi nummelle meteliä äheellys hirmuinen, olisipa luulut korkeuden pielien kukistuvan. Tannert äriisi ja lumii muuttui hirmuiseksi pöpöyräksi, koska entiset ystävät tempoilivat kappaleiksi korven poikaa, jonka veren tuomaan ja laurin tarkat luodit olivat iskeneet juoksemaan. Mutta äänettömyys vallitsi taasen öisellä nummella, kuului ainoastaan hiljaista ähkinää ja paukahtelivat luut, koska bedot naamat veressä ja välähtelevillä silmillä riuhtoen atrioitsivat uhriansa. Mutta kauhistavista vihamiihistänsä kaukana jo retkeilivät veljekset, ja ihanalle oli heidän korvissaan kaikunut sosien murha-rähinä kiljavalla. Se oli heille pelastuksen suloinen ja hyvää sanoma. Läheni heitä kuttilan avara niittu, jonka ympäri kaartain heidän tiansäkulkiahteisen tienoon yli. Mutta ajan voittamisen tähden päätti vät he nyt oikaista tämän niitun halki. Rynkesivät he miehissä vastenaitaa, se murtui alas ja valko kantain kahta veljeksista taas, astui ylikaadetun aidan ja läksi miesten hulien sukimana juoksemaan, pitkin niitun silätä pintaa. Mutta viipymättä riensivät perässä ne veljeksista, joiden vuoro oli taasen tallata lunta. Poikki niitun kulki talvitie kirkonkylään ja matkustavia kolmella hevosella ja kolmella reille retkeili paraikaa tällä tielle. Mutta pahoin pelästyyvät niin hevoset kuin miehet, koska näkivät veljesten lähestyvän heitä pohjusesta. Näkivät he kunvalossa seitsemän miestä, paita sillaan, pyssyt olaalla, hevosinensa kiirehtivän esiin. Ja luulivat he joukon kiukkuisia peikkoja empivaaran luolista karkavan heidän päällensä. Kovaa oli niitulla liike ja meno. Virna päisinä kiitivät matkustavien hevoset, kiitivät sinne, kiitivät tänne, ja miehistä mikä huusi, mikä seunaili, mikä kiroosia lausui kaikuvalla äänellä. Mutta veljekset loivat tuskin silmänsä kohden tätä kihkeellistä. He vaan juoksivat vimmatusti jukolaan päin yli kuttilan niitun, ja savuna halkesi lumi heidän edellänsä. Tuli vastaan niitun toinen aita, he rynkäsivät miehissä päin, se murtui alas räiskähtäin, ja pian he retkeilivät mäkisellä tiellä taas. Mutta olipa tämä yö heille kamala ja hirmuinen. He juoksivat ankarasti, juoksivat vilkaisten ja huohoittain, ja epäilystujotteli ulos heidän seiväskankista katseistansa, jotka he lakkaamatta teroittivat kohden entistä jukolan kotoa. Niin he sanakaan lausumatta kirmasivat yhä eteenpäin, ja nopeasti pakeni heidän altansa luminen maa. Mutta viimein ehdittyen pohjampellon töyrille näkivät he kalveassa kuutamossa mäenrinteillä jukolan talon, ja melkein yht aikaa kuuluu heidän suistansa jukola jukola. Siitä juoksivat he mäkeä alas, harppasivat ojaan niitun poikki kuin siivitetyt peikot, ja kiepoivat taasen mäkeä ylös, ja seisoivat talon teljetyn oven kynnyksellä. Aikaa ei ollut heillä kolkuttamaan ja odottamaan laskemista sisään, vaan rynkesivät he kaikin voimin pääin ja ryskyen ja kolisten lennähti porstuvan jykevä ovi auki. Pauhuloja töminellä riensivät he porstuvasta tupaan, ja siitä tuulen puuskana tulisian hiilistöön, josta heitä vastaan hengitti kallis lämmin. Mutta kovin sä eikähtui nahkopeitturin unihoureinen perhe, luulen ryövärien karkaavan heidän päällensä. Nahkopeitturi. Kuka hirviö näin astuu kunnialisen miehen huoneeseen juuri jouluyönä, sanoa, pössyni on ojennettu. Tuomas, olkoon pössyrauhassa mies? Aapo, älä, Ammu, oman talon väkeä. Juhani, me olemme jumala paratkoon impi vaarasta. Timo, entesen jukolan seitsemän poikaa. Simeoni, herra, armahtakoon meitä, seitsemän sielua on menossa ihan kaikki suuteen juuri tällä hermuisella hetkellä. Herra, armahtakoon meitä! Juhani, tuli poltti tuon oivallisen pirttiimme metsassa ja kaiken tavaramme myös. Tänne hän nyt vilkaisimme kuin jänikset ilman yhtäkään muuta ruumispahan verhoa kuin paitariepu, lyhyt miehen paitariepu, ja se oli kovaa leikki. Nahkopeitturin emäntä. Herra, sta varjele! Nahkopeitturi, voi teitä kurjia! Juhani, niin onko tämä enää laitaa? Tässähän nyt istumme kuin harakat huutain herran armoa. Ah, mun täytyy itkeä! Emäntä, kurjat lapsukaiset, riennäukko virittämään valkeata. Eero, voi onnet on yö, voi onnet tomia meitä. Aapo, voi kauhistuksen yötä, voi! Simeoni, a-voi! Juhani, älä itke Eero, älä itke Simeoni, älä yhtään ruikuta Aapo, älä itke, älä itke Eero Veljeni, sillä nyt olemme suojassa, mutta olipa se Turkin Marsia. Emäntä, voi ihmis lasta täällä, voi! Juhani, kultainen emäntä teiden itkunne ja surkutuksen saattaa minun uudestaan kynneleisin. Ää, mutta älkäät itkekö, muori, älkäät itkekö, olemmehan jo pääsneet petoin ja pakkasten kynsistä tänne kristillisten lähimmäisten lämpymään. Ja siitä Jumalalle kiitos. Tuomas, surkea, perin surkea on tilamme, mutta tehkät meille loimuttava pystyvalge ja tuokaat myös pari lyhytta olki ja sijaksemme laattiolle ja saattakaa valkotalliin ja heiniä eteen. Aapo, suokaat anteeksi, että lain nimessä ja hengemme tähden näin lujaasti anomme teiltä apua ja holhomista. Hengemme tähden, hengemme tähden. Juhani, oi armon liiton enkelit, istuhan henki juuri nokkani kärjessä, vallan lähtemäisillänsä, lähtemäisillänsä. Jos on talossa lihaa ja olutta, niin tuokaat esiin. Kas se vasta leikki oli löydytys, jota muistamme. Tuokaas lihaa ja lämmitettyä olutta kalliin hengemme ja sielumme tähden. Nähkäpeittori, miten ehdimme ja voimme hyvät ystävät ja saatuani ensin huoneisemme valoa? Teitä on, että tomia paita sillaan juuri. Juhani, ei ryysyä päässä, eikä kenkä rajaa töppösissä. Katsokas noita sipillon jalkoja katsokas. Nähkäpeittori, karvojahan tämä pöyhistää, tulis katsomaan muia. Timo, katsokas minunkin sääriäni. Juhani, mitä ne ovat näiden rennalla tuossa katsospoika paistikkaita? Timo, entä tuossa? Juhani, mitä sinun koipes tässä ovat? Timo, ja minunko äläs mitään nähkääs nyt? Onko se tämä ihmisen lihaa? Nähkäpeittori, riennä muia katsomaan. Emäntä, no hyvät ihmiset ja taivaan voimat. Juhani, niin onko se tämä enään laitaa? Tuomaankin silmöt ovat kosteat. Älä itke tuomas, kun mä sanonkin, onko se tämä laitaa? Timo, näinhän täällä ihmisen vasikkaa lennetetään. Emäntä, kuinka ne nyt punoittaa ja hohtaa? Punoittaa ja hohtaa, hyvät ihmiset. Timo, kuin rauta ahjossa, varsinkin melto rauta. Hihi, emäntä. Niin punaiset, niin punaiset, herrasta varjelle. Juhani, ovatpänne juuri valantovaskenkaltaiset, niin kuin seisoo raamatussa. Herra, auttako on meitä vaivaisia? Emäntä, voi teitä lapsokaisia? Lauri, tehkät, mitä pyysimme ja lupaasitte. Aapo, me rukoilemme rientäkähät. Itse kyllä laitamme pystyvalkijan, koska täällä nurkassa löytyy halkoja, uhkeita tuohisia halkoja. Juhani, niinpa vanhassa jukoulassa noiden tuttavien nokisten orten alla istumme taas, ja tässä viivemme aina vappuun asti. Entinen tuba olkoon vielä tämän talven kortteerinamme. Tuomas, mutta annapas kesän tulla. Juhani, annapas kesän tulla ja pirtti ensimmäistä uhkeampi seisoo impivaaran aholla taas. Tuomas, koska vaan lumin on mennyt, kaikupa vieläkin kirvesten iskuista korvet ja vuoret ja jukolan veljesten ei tarvitse enää kerjätä tuulen turvaa muilta. Juhani, poturasti sanottu. Tuomas, unohtokaamme se kirottu tempu, joka saattoi pirtti me tuleen, ja kuvaalkaamme mielessään me uutta pirtti ja jonka kohota me pystyy taas. Tuomas, tiedä, että jo lähteissämme peloittavalle retkelle povestani kaikki närää hälveni. Ja tiedä, koska tiellä juostasas mun jäljessäni sinä puhaltelit niskaani kuin uiva orhi, niin leikkasipa tämän sydäntäni. Juhani, sen tähden riemuitkaamme, että se retki on päätetty, että seisomme lämpöisessä pirtissa taas. Tuossa hantu odaan meille ruokaa ja juomaa, ja tuossa kaksi valtaista lyhdettä kiiltäviä olkia. Kiittäkääme jumalaa armaat veljet. Mutta iloisesti leimusi koivuinen pystyvalkia, jonka hertaisessa hauteessa veljekset ithien se mieluisesti lämmittelivät. Siinä hetken seistyönsä, seitsemän miehen revissä, siirtyivät he pöytää nauttimaan lihaa, leipää, makkaroita ja lämmitettyä olutta, jonka kaiken heille nahkopeitturin emääntä armoitteleva vaimo rakensi. Isäntä itse otti huolen valkosta, talutti hänen tallin ja täytti soimen heinille hänen etensä. Viimein seuraten miesten jälkiä tulivat myös koirat synkialta retkeltänsä, tulivat huohoittain, liähakoiden ja ilosta leimusivat heidän silmönsä. Suurella ilolla ottivat veljekset heitä vastaan, armoittelivat heitä, ravitsivat heitä ja hyväällivät heitä kaikin tavoin. Mutta koska veljekset olivat atrioinneet, vaipyyvät he alas olkisille vuoteillensa ja piaan kärittyyne unen hienoon huiviin, unohtivat he elon taistelon. Makeasti he makasivat ja kauan vielä lämmitti heitä loimattava valkea, kunnassa riuutui ja hiiltyi. Sulki silloin emäntä pellin ja tupaan virtasi uunista ihana lämmin. Siitä kallistui vaimo itsekin vuoteillensa taas ja oli jälleen huonessa yleinen hiljaisuus. Mutta ulkona hyppeli pakkainen raiskytellen pitkin aitoja, pohjoinen liehtoi voimakkaasti tähtikimmeltävän taivaan alla, josta kalvea kuu hymyyten katseli alas. Kuuden on luvun toisen osan loppu. Lukijana Mikey Roadi, alaskassa. Seitsemäs luku, ensimmäinen osa. Seitsemän väljestä. Tämä on LibriVox-äänite. Kaikki LibriVox-ääniteet ovat julkista omaisuutta. Lisätietoja saadaksesi tai ilmoittautuaksesi vapaaehtoiseksi menee osoitteeseen LibriVox.org. Lukijana Mikey Roadi. Seitsemän väljestä, Alexis Givi. Seitsemäs luku, ensimmäinen osa. Keväällä varhain, jo ennen kurkien tuloa, heittivät veljekset jukolan, pakeenivat impi-vaaran aholle taas ja rupesivat kohta kaikin voimin rakentamaan itsellensä uutta pyrttiä. Pianlepäsi Nurkakivillä jykeviä hirsiä ja kerros liittyi kerrokseen. Selloin monenapäivänä aamun koitteesta aina yltähämäärään paukkuivat kirveet ja Jumahteli raskas nuija. Siinä Juhani, Aapo, Tuomas ja Semeoni istuivat kukin Nurkalansa, mutta muut palhoilivat ja kiirittelivät lonnoja myöden hirsiä ylösrakennolle. Hikipäin, mutta hauskalla mielellä aina he puuhailivat ja vakaasti kohosi huone ja ympäri tuoksusi pihkan raikas haju. Mutta menipä taasen päiviä, joina veljekset ei liikuttaneetkaan kirveitänsä, vaan kuorsaten sekässä unessa viettivät vuorokautensa illasta iltaan ja vielä kolmanteenkin aamuun. Kuitenkin jo ennen laihopeltojen kellastumista kylässä seisoi Pirtti Valmiina Impivaaran aholla. Seisoi samassa paikassa, samassa muodossa ja tilassa kuin ensimmäinen. Uhkeampana vielä se seisoi. Ja nytpä veljekset, koska Luja Pirttiin se oli valmis, taisivat päätyä täysin voimin pyyntöretkilensä taas. Sekä metsästykseen, että kalastukseen ilvesjärvelle varustelivat he itseänsä, läksivät aseinennsä pyydyksinennsä matkaan ja koiratkin seurasivat heitä tulta läikkyvillä silmillä. Väsymättä samuilivat he metsäisiä vuoria, soita ja maita ja viiltelivät kaikkialle järven heleä pintaan, kiehtuen itselleen se elaketta sekä hetkeksi, että tulevaksi tuikeaksi talveksi. Ja silloin Ahtolan ja Tapion asujämistä moni henkensä heitti. Mutta mielimpä nyt kertoa vanhasta taulamatista, veljesten ainoasta ystävasta täällä metsissä. Oli ukko nimeltä taulamatti, asui tuuhealla visaisella mäelle, yksin hän asui pienessä majassansa muutama tuhannen askelia impivaaran vuorasta. Taulaa teki hän pehmeintä hämessä ja vallan vahvoja tuohi kenkijä, ja tämä virkansa toihänelle puuttumatta joka päiväisen leipänsä. Nuorempana oli hän matkustanut pohjan maalle, jonne jalona kyytimiehenä seurasi entistä pitäjän provastia, joka oli muuttanut aina Lapinmaan rajoille. Siellä oli taulamatti viipynyt seuraavan kesän, pyynnellen karhuja, ahmoja ja kurkia pohjolan äärettömille rameille. Näiltä retkillä oli hänelä kertomista paljon, ja muisto oli hänelä verrattoman tarkka. Eipä hän unohtanut, mitä hän kerran näki tai kuuli. Tarkka oli myös hänen havaintonsa ja silmänsä. Pyöröttävien salojen halki hän vaelteli, milloinkaan eksymättä. Ei löytynytkään paikkaa niin kaukaista, missä hän vain kerran oli käynyt, jonka suuntaan hän ei lulu tietävänä, erähtymättä hiuskarvan vertaa. Hän osoitti sen kohta peukalollansa, ja turhaan väittelivät vastaan, niin järkähtämättömänä piti hän tietoansa. Jos esimerkiksi hänelta kysyi, missä on vuokatti, vastasi hän kohta puskien peukalollansa kohden taivaanreuna, tuolla, katsot pitkin peukaloani, tuolla vaikka ampuiset. Kuusavon kirkko on tuon pienen kuveron kohdalla, mutta siitä pieni kukon harpaus oikealle kulkee linja vuokattiin. Samoin jos kysyt hänelta, missä on porressalmen tappelus kenttä, vastasi hän taasen viipymättä ja puskien peukalollaan kohden taivaanreuna, tuolla, katsot pitkin peukaloani, tuolla vaikka ampuiset. Niin oli ukko tarkka ja tarkoin tunsi hän myös metsät, monien penikulmien avaralta majansa ympärille. Moneen ristiin oli hänne astellut etsien milloin kääpia, milloin kengätuohia ja milloin käyskellen pauloillansa. Tapahtui myös joskus, että hän näin ympäri kuljeksien poikkeisi impivaaran pirttiin teröhtimään veljeksiä ja silloin oli veljeksillä hauska hetki. Suut selällään he kuultelivat ukon kertomuksia, suut selällään ja korvat pystyssä kuin nahka siivan korvat. Kerrampa taasen eräänä elokuun iltana istuu hän veljestön luona, haastellen metsärätkistänsä pohjoisilla mailla. Juhani, vai niin, mutta kuinkas etten? taulamatti. Niin, kuinkaspä kävi, tultiin siitä oikein moiselle aukolle heiluvaan suohon ja suksilla sojuttiin yli tuon pähisevän haudan. Löydettiin monta lämpöistä kurjempesää, ammuttiin monta kirkuvaa kurkea, pullistettiin pussimme munilla ja höyhenillä ja kurjat viskasi mies aika rykelmänä olallensa ja sitten me ryypettiin. Siitä lähdettiin liesun taas, koirat ja kurjat niskassa yli helluvan hyllyvän, porisavan ja pyrisävän räämeen ja usein oli uros menemäisillensä kuun kullan päiviksi iankaikkiseen syvyyteen niskassa marisevaa koira. Mutta tultiin pas kuitenkin mäkyvelle mäelle taas, navealle taipalelle, vaikka merkinä kuin uitetut hiiret. Siihen rakennettiin yöleiri, tehtiin heiluvaa tuli ja riisuttiin päältä lotisevat nutut. Eikä siinä muuta kuin tempasit tuppeen vaan sekä housutettapaidan, tuppeen kuin anchor jannahan. Höyrusivat pian vaatteet oksilla, kihiisivät kurjen munat mujussa ja me itse nyt kääntelimme ja vääntelimme tuossa tulosen hertaisessa hauteessa, ilki alastomina kuin öyset kyöpelit ja sitten me ryypettiin. Mutta miten käspä luonistui aika? Kuinkaspa kului meiltä touko yö? Ainahan tuossa koirat kiertelivät noita kosteita sieraimiansa ja mulkailivat ylöspuitten latvoihin. Lopultahan mekin rupesimme tirkistelemään ylöspäin. Ja mitäs näemme siellä? Juhani sanoo kaas, kaiketi pienen kynny silmän karhun poikasen. Timo, tai itse körrin ja kyöpelin arvaan minä. Taulamatti, ei niin, eikä näin. Vaan istui siellä tumpuri ahma-vetkalle kuivan partaisen mennön haarikossa. Heiskanen ampui, mutta turhaan. Pikku justi ampui, mutta turhaan. Livautimpa lopulta minäkin, mutta melkein samalla autuudella. Heilahti ahma vaan kerran ja ärähti oikein äkeästi, mutta istui koreasti oksala jäljellä. Silloin huusi Heiskanen, noidan juonia, noidan juonia, otti taskustansa kuolleen hampaan, puri siihen muutaman kerran ja sylki luotiin, jonka hän kiersi uudestaan pysyynsä. Sitten soikotteli hän hetken kädellänsä ilmassa ja väännellen silmiänsä peloittavasti lausui pevelin poika pari kolme eriskummallista hirveätä sanaa ampui ja alaspa mötkähti männystä ahama. Mutta kaukana kuolmasta oli vielä peijakas ja nousipa leikki taas. Me itse hän ihan alastomina kuin oltiin emme taitaneet astua juuri likituota häjyläistä. Ei vätkä mielineet lähestyä häntä koiratkaan, vaan tuossa hän ilkuttelivat ja nalkuttelivat syllen päästä, koska ahma pyrskäytteli, pyrskäytteli heitä moristen pensastosta vastaan. Noita voimat näettökyys vaikuttivat vieläkin. Mutta rupesi heiskainen taasen latomaan sustansa kauheita sanoja, soikoteillen kättänsä ja väännellen silmiänsä hirveästi. Ja kas kun nyt koira oikein karkasi kiinni tuohon punakitaisen vekaamaan, karkasi kipenöitsevänä rakettina vaan, niin tulipas siitä pöllytys. No herran poika, kun se koira nyt pani sen ahma rukaan noin, noin, noin vaan, etpä peijakas vie oen nähnyt sellaisesta löylyä ja kuranssia vielä et totisesti. Juhani, tulin maista tuhannen, timo, siinä olis ollut lysti, taulamatti, olipa se hauskaa ja lystillistä leikkiä, oli maar, timo, ja sitten pistette ahman pussinne, taulamatti, oli ihan tuo pulskiakin pussin pistettävä jalli, lihaava köntti. Niin, ja sitten me ryypettiin. Sitten puimme nutut päällemme taas, kruutikuivana, ja pantiipas korjaasti maata tuohon heiluvan tuleenhauteseen, mutta vähämpä siinä unta uneksuttiin, koska noiden nuoliä, kuin tulisia kärmeitä lenteli lakkaamatta ristiin rastiin ilmassa huimaavan päämen yli. Useimpä kyllä putkahteli heiskainen ylös, huutain korkealla äänellä. Sammon noidan nuoli, sammon noidan nuoli, ja kohahtain raukeni heistä moni, mikä metsään, mikä harmaaseen suohon, mutta useampi vielä mennä pyhkäsi pitkin sileäta tietänsä, huolimatta hänen hudostansa. Kerrampa kuului viiltäen pohjoisesta etelään, riivatun äkkeä ja venhapuhina, jota seurasi vielä pientä vilinetä kauan, mikä hän pokko siitä vilkkaisi, kysyn minä heiskaselta, joka hetken päästä minulle morahtain vastasi. Mäni hän siitä itse ukko hiisi, kului taasen tunti, kului kaksi, ja tulta iski liepeä sumuinen ilma, mutta edästä suonpartalta kuului äkisti ääni kuin sammalleisten kuusten kohaus, ja vastasi nyt suon läntiselta rannalta pian taasen toinen ääni, mutta hieno niin kuin kahaus pienestä koivistosta. Mikä kohaus se siellä ja mikä kahaus tämä täällä, kysyn minä taasen, ja vastasi viimein heiskainen morahtain. Hoastaa hän kuusiston toattotyttönsä kanssa. Mutta meni vihdoin yö ja koitti kerran aamuja, siitä lähdettiin tallustamaan taas. Kas kun nyt juuri metsän rannalla näimme hallavan, sen pevelin moisen sudeen, mutta hän pakeeni kuin herne haasia tulis päässä. Näkyi viimein enää vasempi takajalkansa. Minä ojensin pysyny ja ammuin taas sun poikki, poikki niin kuin rouskun, mutta pelastipa hän ahkansa kuitenkin. Poikki ammuin ää ja parantöppösen. Timo, voi peijakas, kääpä poikki kuin jää puikko, ja makasi edessä ne maassa kuin pöydällä laskiai sorkka. Taulomatti, ei sen tähden juuri niin. Tuomas, mutta mistä huomasi, että kääpäällän katkenneeksi? Taulomatti. Joksimme hän hänen jäljessään huikean matkan, ja näimme usein, kuinka susipoja on astellessa laahava letkuva tallukkansa oli tehnyt tuomoisia kymmen numeroja santaan. Timo, no vies senun perhana, kymmen numeroja santaan. Taulomatti. Selviä kymmen numeroja. Johani. Susi oli päivissä. Taulomatti. Susi oli päivissä, jos miehetkin. Mutta koirat peijakkaat eivät siirtyneet syltääkään kintoistamme, vaan astellivat alakuloisina hänet lyhyissä. Ne ennen aina urheat koirat. Aapo, mikä oli masentanut heidän intonsa? Taulomatti. Noita keinot hurmaavat tuomouskaasut, joista ilma oli täys kuin kruutisavusta sodan ilma. Tosin koetti heiskainen parastansa. Manasia sadatteli, soikotellen kättänsä, mutta turhaan terin. Ja pikku Jussi veitikka hän juosta tapsotteli kuin kerri, tömitellen maata hikoen kovin. Sillä ei hän ollut pojalla koipeä, kun kaikkein korkeintaan kolme korttelia, mutta olipä hänellä oikein saukon selkä pitkä ja sitkeä. Sitkeä oli koko mieskin, riivatun sitkeä ja kiinteä kuin saukko itse. Kaavan hän pöllytteli sutta perään, joka on tuen tallusteli edelle, mutta eipä lopultakaan auttanut, vaan täytyi hänen heittää hän tähikin metsien haltuun. Niin ja sitten me ryipettiin. Ja koska tämä oli tehty, käytiinpäs astelemaan kotiapäin taas. Kantain runsaista saalistamme. Niin asteltiin bussit kainalossa, busseissa munat ja höyhenet ja yhtä ja toista pienempää metsäviljaa, succet ja kurjet selässä, pyssyt kourassa. Ja vuoroitellen lönkytteli kunkin olaalla karvainen aahma. Niin kuljettiin, mutta lentelipä pylvien rajalla pieni mököttelevä taivaan vuohi. Minä ammuin sen ja pistin bussiini. Siitä käytyämme hetken näinpä männönlatvassa siipioravan, litteän ja suuri selmäisen. Minä ammuin sen ja pistin bussiini. Tultiin lopulta väljille korkeille ahoille ja näkyi kerran vielä tuolla etelässä Turkkilan talou, josta oli lähdetty tuimalle retkelle. Tultiin veriseen paikkaan, jonka Turkkilan isäntä jo pyyntiin mennessä me oli osoittanut meille ja jossa karhu kaksipäivää sitten oli tappanut uhkean orhin. Siinä katseltiin hetki kontion tahrattua pöytää ja huomasinpä kohta, että hän nykyään kaiketi menenä iltana oli auringon laskiessa käynyt nauttimassa tähteitä paististansa. Arvelinpä nyt hänen palavan samaan paikkaan taasen tämänkin päivän sammuessa ja sen tähden päätin jäädä häntä vartomaan, mutta edelle Turkkilaan läksivät muut iloista ehtoulista rakentamaan. Siinäpä seisoin nyt ja Tuumiskelin. Ja piteelin päätäni kuinka tuota vierastani vuottaisin lakealla aholla, jossa kiivetäkses ylös eis heistnyt yhtään ainoata puuta. Mutta Sukkella Vikkelän voittaa, keksimpä keinon viimein, oivallisen oikein moisen koneen. Näinpä siinä lähellä Tervaskannon, Mustan ja Julman suuren, jonka juuret keväitten kirret oli kohottaneet ylös, ainakin kyynärän korkealle. Siitä hän naputin kirveilläni poikkisen keskimäisen juuren, joka tunkee oikeasti alas, kiskoin ulos ja avarsen kuoppaa vielä hieman. Sinne nyt mateilin sisään, pistin kiväärin ja kidan ulos verikenttää kohden ja rupeesin korjassa suojassa odottamaan ohtopoikaa, päälleni Angara Linnan. Hän tuli, läheeni Kontien arolta, iski hampansa orhin revittyyn lapaan, ja päätimpä nyt varouten antaa hänelle lyhyä otsaan. Mutta peveli kuitenkin, kilkahtipa silloin perin pikkuruisen tuo messinkin viilupysyniperässä vasten takkiniitina nappia, ja kilahduksen kuuli paikalla Kontion tarkka korva, villittynä karkasi hän kohden, mutta paukahtipa häntä vastaan, siitä kuitenkaan huolimatta juoksi hän vaan päin, kirkuen peloittavalla äänellä. Kuuluipa nyt jutinä täpääni päällä, juuret ryskysi ja maa remahteli, koska monisarvinen kanton ostettiin päältäni pois, ja minä ja poikaparka ajattelin jo tulleeksi tuhonipäivän ja varroimpa vaan pyssi kourassa, koska tuikahtaisi esiin hirmun avattu kita. Mutta äkkiinpä nyt lakkasi telme, ja kaikki oli hiljaa, äänettä kuin haudassa, eipä niin kuin odotin tullutkaan tuosta iskettäväksi yhteen. Varroinpäs hetken vielä, mutta katsoa korkkasen hän lopulta pystyssä töroittavien juurien välistä toiselle puolelle, ja siellä hän makasi ihan hengättömänä karhu, kaadettu kantosylissä, ja vuodattain uhkiasta rinnastaan vertansa multaan. Mutta heille ei aaja ajattelin minä, ja seistessäni vapaana poikana taasen, vapaan taivaan alla, oli hän tervaskanta vallan sukkelasti siirtynyt päältäni pois. Juhani, helvetti sanoi eskuun jaakko, timo, vie sinun seitsemän seppää. Juhani, sukkelin tempaus maan piirin päällä, tuomas, urhea tempaus, miehukas tempaus sekä kontiönnetta teidän. Juhani, oi sinä musta sonni, timo, perhana enhen taida enää muuta sanoa. Mutta kuinka sitten? Taulamatti. Niin, arvaat hän kuinka sitten kävi, arvaat hän, että paukaus kuului Turkilaan kuin ammeen pohjasta, ja saattoi pian miästä niin kuin sääksiä aholle. Ja nousi nyt remua ja meteliä, koska taipuvassa keikkuvassa salossa kannettiin kontiota taloon. Olipa siinä aika taattu. Riippuen kiikissä pimitti hän koko Turkilan tuvan kuin taivaalla sakea ukkospilvi. Siinä oli sen päivän puuhat, sen päivän ja retken. Ja sitten me ryypettiin. Juhani, ja vietitte iloisia peijaisia. Taulamatti. Ne Turkilassa aljettiin ja pappilassa päätettiin. Päätettiin liemisillä naamoilla ja laimeilla silmillä. Niin oli, ja ne päivät ovat olleet ja menneet. Mutta mieluisjasti muistelee ukko retkiä miehutensa parhaista päivistä ja mieluisjasti niitä kertoilee. Aapo, ja mieluisjasti kuultelemme me. Juhani, kertokaat niin aina aamuun asti ja me emme muistakkaan, että unta on maailmassa. Taulamatti. Ompa jo aika lähtiä kömppeilemään kylsäänsä taas. On aika, on. Jumallan haltuun veljet. Juhani, Herran huomaan kunnioitettava matti. Aapo, voikaat hyvin ja tervetuloa pirttiimme aina. Läksi matti kirvesolalla käymään kohdin pientä mökkijänsä visaisella tuhealla mäellä, kaukana kylästä. Mutta yönlepoon läksivät veljekset, sillä johan pimeys voitti ja illan himmenevä valo kajasti vaihsusti heidän pirtinsä ahtaista akkunareistä. Mutta kauanpa aatokset parveilivat tulisina heidän aivoissansa, poistaen virvoittavan unen. He muistelivat taulamatin kertomuksia pohjan erämaista, lumotusta ilmasta sielejä, noidan nuolista, jotka sigisten sinkoilivat ristiin, rastiin, halkitumman yön. Niin kuin siellä nuolat säkenöit sivät ja pyssyt leimahteli, niin leimahteli heidän povensä kummallisesta halusta ja innosta. Eniminkin kaikista kannatti heidän kimmaansa kurki, tuo viisaasti närkisti katseleva lintu, jonka jyläkirkkuna kajahtelei ympäri pohjen räämeitä. Ja heidän aatostansa vastaan hohti höhennellisten pesien hertainen lämmin, hohti kiiltävin munineen juovukepensasten helmoista. Siellä pitkäkaulaisia pyytää ja heidän pesiänsä riistelle. Se nyt oli väljesten himona. Voimallisesti heidän mieltänsä viehätti pohjolan soitten juhlallinen synkeys. Mutta kauemmin kaikista valvoi vuotellansa Juhaani. Hän tuumiskeli, milläkein ollaan näillä kotopitäjän mailla saataisin matkaan pyynti, joka vetäisi vertaa tuolle äsken kerrotulle pimentolan soilla. Hän muisteli kourusuota, jossa tosiaan ei löytynyt kurkia, mutta laikkakylkisiä sorsia viljavalta. Koska pohjenmiesten välimaiset ryppäykset kiemailivat hänen mieltänsä kummallisella voimalla, niin muisteli hän löytyvän viinaa viertolan kartanossa. Ja niin pesai hän aattoksissaan kokoon jonkunmoisen kopien pohjolan jalosta pyynnistä ja päätettyään pannas sen huomenna toimeen nukkuihin lopulta. Mutta unissaan peuhaili hän kauan taulamatin mahtavilla retkillä. Kerran paloiskasi hän uneksuen vuoteltansa ylös, huutain hirmuisella äänellä. Ahman poika, ahman poika, ottakat kiinni se kurjan kaola. Tälle huudolle muut puoleksi heräten ärähtivät äkeästi loukoistansa, vaipuivat kuitenkin pian unensa taas. Mutta kauan tuijotteli ympärillensä Johani, ennen kuin huomasi, että hän seisnutkaan lapin summilla mailla soitten välissä Harmaalla Taipaleella, vaan kotopiirtin rauhallisalla parvella. Vähitellen selkeni mielensä, huotellen sa kallistui hän jälleen ja nukkui sekästi. Mutta aamulla nostuaan ylös muisteli hän ölistä päätöstäen ja rupesi kohta sitä muille esittelemään. Johani, veljet kuulkaat mitä sanon ja mihin tahdon nyt teroittaa teidän mielenne, muistelempa saa liikasta seutua, ihmettelen kovin, että aina tähän päivään asti olemme unohtaneet kourusuon, jonka ruohistoissa ja kirkkaissa lammikoissa parveilee vesilintua ilman lokua ja määrää. Sinnepä nyt lähtekäämme pyyntiin ja tuomepa sieltä säkittäin sorsia kuin poras nuijia. Tuomas, minä taivun tuumaas. Timo, ja kernaasti minä. Eero, minä myös, ja koska samoilen kourusuossa niin pidän itseni pikku just sinä lapinmaan neuvoilla. Olkoon menneeksi? Aapo, en iske minäkään vastaan hanketta, joka taitaa meille saattaa monen päivän muonan. Johani, päätämme siis retken, mutta kourusuon on huikea matka, aika suden virsta, ja viivymme pääsiellä ainakin yhden yön. Sentähden ei tekisi lullakseni ryyppöpahaa, majaillessamme ilmi taivaan alla. Tuomas, viertolassa on viinaa. Johani, viinaa ja hyvää. Tuomas, seitsemän korttelijapojat. Johani, oikein korttelimiestä kohden. Aapo, ehkä jätämme viinan, johon onneksi emme ole juuri tottuneet vielä. Johani, oletpa tuolloin tällöin ottanut naukin niin sinä kuin minäkin? Eero, ymmärrä Aapo miehen lapsekas yskä. Suo, että kerran mekin taidamme sanoa, että syttön me ryypättiin, koska harmaa pääsinä ukkoina kertoillemme entesia sankartöitämme nuorisolle. Suo, että oikein elävältä luulemme kuransaavamme ahmanpoikia pohjolassa. Johani, hullujako taas? Onhan se oikeutta ja velvollisuutta, että ihminen ruokko ruumistansa. Tällä retkeillä tulemme kylläkin talustamaan rameita ja heiluvia hetteitä ja loskomärkinä viettämään yömme karhun sammalaisella vuoteella. Silloin me tekee pieni kulaos taskumatista hyvääkin, luulen minä. Katso me siis parhaaksi, että matkaan astuessa emme ole ilman rohtoryyppiä kontissa. Ja lähteköön nyt Lauri poika Viertolaan, paras ketunnakka pojussa ja Viinaa pitää heldimen. Läksi Lauri Viinaa Viertolasta tuomaan, vahvistus juomaksi Sorsanpyynissä Koursuolla. Empi vaarasta noin 5 000 askelta Viertolan maalla on tämä suo Avaara ympäröitysynkeillä metsillä. Sen pinnalla, joka on Sorsien mieluisä asunto, vaihtelee kirkkaita lammeja, korkeita ruohistoja ja mättäällisiä saarentoja kuihtovin mentyineen. Tänne oli veljekset päättänet lähteä ajelemaan narisevia Sorsia, toivoin yltäkylläistä saalista. Tuli Lauri Viertolasta, tuoden helmeilevää Viinaa, lasketunatinaiseen pulloon heidän isänsä entiseen metsäpulloon. Mutta paitsi Viinaa, toihän myös metsolasta tärkeän uutisen, joka kiihoitti väljestän mielen vielä tuimempaan entoon. Kertoi hän karhunkaatanen yhden parhaista Viertolan herjistä ja tiesi myös murhapaikan, joka oli impi vaarasta pohjan päin Viertolan maalla, mutta lähellä jukolan metsärajaa. Ohi tämän paikan päättivät nyt veljekset kulkea koursuolle ja lähteä kotoansa vasta, kun päivä kallistuisi iltaan. Ehkä olivat kohtaavat kontiön, jolla on tapana auringon laskiessa käydä nauttimassa jätteitä kaadetusta saaliistansa. Niin he toivoivat. Ja koska voimakas puolinen oli syötyjä iltapäivä aleni, läksivät herätkällensä varustettuna lujasti, tuohi kontit seljassa ja tuikeat latinget pysyissä. Viimeisena asteli lauri taluttaen nuorasta koiria ja kantain kontissansa 7-korttelia viinaa. Oli hän määrätty jäämään koirineen noin 300-askelta teorastustantelolta pois ja hänen piti päästää killiä kiiski, kultuansa huutua tai pösyn pauketta. Niin teki hän myös. Seisahtui ajoissa erään kuusen juurelle odottamaan mitä tapahtuisi. Muut astelivat likemmäs paikkaa, jossa herkä oli raadeltu ja löysivät puoleksi syödyn elikon ruumiin perisellä maalla kolkossa kuusistossa. Kätkivät he nyt itsensä kohtuullisen ampumamatkan päähän erään matalan, mutta tiuhan näreistön suojaan päättäen vartoa. Kului hetki oltisen pitkä, mutta viimein kuului arolta hiljaista tassailemista ja varpuin ratinaa ja nyt me arvattiin joka vieraan lähestövän atrealle. Niinpä tapahtuikin. Puitten välistä lähestöi varojen ja hiljaa tavattoman suuri karhu, mutta näkyi hän saaneen vaarasta aistin, sillä äyhkeillen ja käännellen kuonoonsa sesähtui hän jo kauas uhristaan. Kauan hän juonitteli ja tuntui lopulta, kuin olisi hän mielinyt siirtyä takaisin lähestymättä miehiä pystyn kantamalle. Syvimmässä äänettömyydessä vartoivat veljekset näreistössä, kunnes viimein timoo huolimatta muiden kieltävistä viittauksista, läksi kaartajen ja hiiviskellen käymään kohden äkeyätä vihollista. Ja nyt, koska hän lulio olevansa kontijoita kylliksi lähellä, laukaisi hän. Mutta ainoastaan kruutisankista lemahti ylösilmaan eikä sytyttä nyt latinkia putkessa. Vihaisena karkasin nyt kontijo, kuin suuri sammalainen kiirivä kivi kohden miestä, joka viipymättä paiskasi itsensä alas kasvoillensa maahan ja siinä makasi hän liikkumatta. Petou häntä haisteli, kyhneeli ja tutkisteli, maristen ja äyhkien pahoin. Kaiketi olisi timon surma nyt tullut, ellei Juhani olisi rientänyt häntä apuun, ampuen kohden karhun selkä rankaa. Ei uskaltanut hän tähdätä muistelen veljäänsä, joka makasi hirmien alla. Mutta luoti ei sattunut, ei kumminkaan kosevalla tavalla, sillä rynkäsi pekuusiston ruhtinas kohden Juhani ja hurjempana vielä jättäen timon maata tonkeilemaan. Silloin Juhani puolustain henkeänsä käänsi pysynsä perään vasten elikon avattua kitaa ja peloittava taistelo oli tulossa. Mutta ampui nyt tuomas lähettäen kontion koipeen tulisen luodin. Kartellen hänkin veljensä ei tainut hän tähdätä päähän tai rintaan, joiden haavoittaminen varmemmin tuottaa kuoleman. Toki tunsi nyt karhuruumissaan lyjyä ja alas virtasi veripitkin hänen lihaavaa pöyriätä konttaansa. Jolmistuneena hirmuisella kiljunalla kirmusi hän päin tuomasta nyt. Mutta sai niin ankaran iskun miehen pysystä otsansa, että hän ravistain päätään seisahtui äkisti juoksussaan. Ja tässä nyt seisoivat vihaa miehet vilauksen aikaa uhalla katsellen toinen toistaan. Silloin pärjensivät esiin koirat, lähenivät vinhasta ja äänettöminä kuin kaksi leimausta, mutta heidän ehdittyänsä röyhen kontion luoksi nousi kiukkuinen melakka. Killi järhenteli karhua vasten partaa. Toki seisten hänestä aina jonkun askeleen syrjempänä. Mutta hänen takanansa teuhasi kiiski, rohkeenpä tuolloin tällöin temata pienen nappauksenkin hänen reisi-villoistansa. Kuitenkin keikahti hän vikkeläisesti syrjään aina, koska metsän mesikämmen kuin mustan hallava valtainen rukou käänteli itsehänsä heidän keskellään. Viimeimpä tehtyhänsä muutaman onnistumattoman hyökkäyksen kiusaa, joitansa kohden pakeeni otsoreuhuvat koirat jäljessään. Kaikki tämä tapahtui kovin joutuisassa ja ennen muiden väljästen tehtymistä taistelopaikalle, mutta Juhan ja Tuomas latasivat kohta uudestaan, toivoin saavuttavansa kontion kerran vielä. Nousi myös timoutuosta vähitellen pystyyn ja tuijotteli ympärillensä hetken, niinkuin ei olis hän juurikäsittänyt missä oli pohja mistä ilmasta tuuli pohalteli. Kiivaste nyt nuhtelivat hänä muut hänen tyhmästä rohkeudestaan, joka olis tainnut hukuttaa tässä miesten henkiä ja kenties oli kuulumattomaksi pilannut pyynnin. Sanaakaan lausumatta istui timomättäällä, pistellen auki sankin läpeä ja veitsen havaaralla nakutellen piitä terävämäksi ja pian seisoivat he kaikki valmiina taasen jatkamaan pyyntiän se. Yhä kauemmaspa siirtyi koirien haukunta, heikkeni melkein kuulumattomaksi ja veljekset rupesivat jo arvelemaan tokkokohtaisivatkaan enää saalistansa. Mutta hetken työ kaikkuivat taasen selvemmin kiliin ja kiskin äänet. Lähestyen yhä likemmäksi ja näkyi, että karhu nyt teki tavallisen kierroksensa ja oli palamassa samalle paikalla, josta oli lähtenyt. Asettivat väljekset itsensä mukaviin paikkoihin pyssyt kourissa likeenevää ajoa vartomaan. Pienellä ruohoisella aukolla seisoi Simeoni ja hänestä jonkun matkan päässä Lauri. Molemmat liikkumatta äänetönä kuin patsaat. Täyttä juoksua, niin että maa tömisi, läheini karhu näyttäen avatun mustan punaisen kitansa. Kohden Simeoni ja kiiti huohoittava otso. Ampui mies ja kiirahdipa mesikämmen Nurmele Nurin, mutta nousi jälleen ylös, karaaten kohden ampujata, mutta leimahti silloin Laurin pyssy, tuima paukaus kajahti ympäri, ja äänetönä lepäsi kontio Simeoni jalkain juurella. Siinä hän lepäsi jäsentäkään liikuttamatta, ja verivirtasi päästä ja rinnasta. Seitsemänen luvun ensimmäisen osan loppu. Lukijana Maikki Rody alaskassa. Seitsimäs luku toinen osa, Seitsemänveliasta. Tämä on LibriVox äänite. Kaikki LibriVox ääniteet ovat julkista omaisuutta. Lisätietoja saadaksesi tai ulmoittautuoksesi vapaehtoiseksi mene osoitteeseen LibriVox.org Lukijana Maikki Rody Seitsemänveliasta Alexis Kivi Seitsemäs luku toinen osa. Mutta veljekset kokontuivat pian kaatuneen karhun ympärille ja oli se vanha ja suuri koiras karhu. Nähdiin nyt, että hänen päänsä ihan korvan juurelta oli lävistetty ja lävistetty oli myös kylki. Ensin mainitun haavan se tiesivät kaikki, oli saattanut laurin luoti, sillä elikko, jonka aivo on puhkaistu kaatuu vilauksessa, eikä koskaan enää nouse. Mutta tyytyväisinä istuivat ampujat Metsän, Pöyre ja Turkkisen Sankarin ympärillä, hankkiutuen kumauttelemaan murharyyppyä. Tyytyväisinä myös ja jalosti katsellen istuivat koirat kaatuneen vihamiehensä vieressä. Ilta oli kaunis, tuuli oli vajennut ja aurinko alenni pimeän korven helmaan. Hauska oli tuossa veljesten lävähtää näin hertaisena ilta hetkenä, kun oli päätetty leikki mätelytsevä ja kuuma. Juhani ensimmäinen ryppi olkoon laurin, hän ampui kuin mies, kohtasi veitikkaa oikeen kultaiseen paikkaan ja kämmännillensä valahti kontio alas kuin viikatteen tästä heinä. Aika naukki, poikaseni. Lauri, jospahan minäkin kerran kulauttaisin ryypyn kurkustani alas. Juhani, sinä härkä mies viina tiellä, ilman yhtään makua vielä, viat on kuin lammas. Lauri, mä oon tiedän, tiedän ettei lintu juuri likaisi miesstä, mutta millenkä maailma tuntuu, koska iloinen poika humalassa keikahtelei, siitä sisästi tiedä. Aapo, aattelepas jotain Lauri, ja tahtoisin sinua ennen kieltää kuin käskeä. Lauri, saaakaamme tästä Aapo, ja toivokaa me, ettei ole tämä turmeilevan tavan alkeiksi. Lauri, mitä jaaritteleet otapas tuosta, koska on meillä syytä olla hieman noin niin kuin lystillisenä. Juhani, tuossa hän makaa pokkomme kuin aika heina riippi, ja säästetty on nyt monen naudan ja hevoisen henki. Timo, tiedän päättä tulevalla kertaa viertalon herra työntäiseen viinapullon ilmaiseksi poveemme tuopin tai kaksi. Juhani, sitä en lukisikaan liöksi, koska pelastimme hänen herkäliutansa tuolta hirviöltä tuossa. Aapo, mutta ompa siinä herkäliutaa, 40 keihäs päätä. Käsään kaiken elustelevat he metsissä niin yöt kuin päivät, mutta talvenkuluessa vetävät he ulospelloille kaiken kartanon lannan, mutta tuo heidän vapaa kesäinen elämänsä metsissä heidät melkein villiksi saattaa. Juhani, varjelkoon Jumala joutumasta heidän joukkonsa koirien kanssa, tekevätkö pian murennusta sekä miehestä, että hänen koiristaan? Muistakaa mennikkilen hetää honkamäen härkien parissa. Suuri oli miehen hetä vaikkei juhtien paljous ollutkaan niin hirveä kuin tämän viertolan mulkoileva lauma. Koirinsa tähden, jotka tuolaisessa kilakassa aina turvautuvat isäntänsä luoksi, olisi hänen surma lopultakin saavuttanut, jos ei olisi sattunut vastaan vahva niitun aita, joka suojeilevana linnan muurina viimein seisautti härkien rynnäkkö juoksun. Aapo, olkaamme varoilla, ympä äsken niin kuin käheen kiljauksen tuolta määltä. He eivät oleikkaan tulakseni meistä kaukana, mutta mitään askartelee Eero tuon kien juurella. Eero, saukkohan täällä on, täällä on talossa kiven alla. Juhani, olisiko tuo mahdollista? Eero, varmaan sisään menee lävästä jäljet, mutta ulos ei yhtään niin kuin näin tuossa sannassa. Aapo, ympäis ne jäljet koirille, niin kylläpä osoittaa heidän häntänsä keikuta, onko siellä kortteeri väkeä. Juhani, tänne kilja kiiski. Tuomas, tiellään ovat he taas ja lulokseni jäniksen jäljillä. Eero, yhteisillä voimilla kyllä vipua me ylöstämän kiven. Tuomas, onhan turhempaakin koetettu. Tänne kirvees Juhani ja tuosta lyön meille kullenkin jykevät kanget, joilla miehissä kohotamme kiven, koska koiramme ovat tulleet. Niin he haastelivat ja löi Tuomas Juhainen tärävällä kirveillä kullenkin miehelle tuikean kangen neljä koivuista ja kolme pihlajaista. Mutta äkisti he kuulivat metsästä kovaan jyskeen ja pauhun, joka tuntui heitä lähestyvän peloittavalla vauhdilla. Tuota oodostelen kuultelivat veljäkset kanget kourissa, kuultelivat ja vartasivat mitä viimein metsästä ilmaantuisi. Kuului sieltä ilkeä sekavata möröryä. Välimmiten vingahtelivat koirat kovin kipeästi ja pian ilmestyi sieltä kauhistava näkyy. Kiilien tuli heitä kohden kymmenen kiukkuista herkää, kaahaten edellään koiria, jotka pakenivat henkensä tähden kiirehtien miesten luoksi. Mutta tämä saattoi pöihistymään miesten karvat ja kylmät väristykset karsivat heidän ruumistansa ja ilman yhtään pidätystä karkasivat herjät päin möräten huumaavasti. Voimakkaasti iskettiin heitä vastaan ja alkoi kamoittava taistelo. Vahvoilla kangillansa läimättelivät veljäkset halkasivat sarvitettuja päitä ja kaksi jo herjistä makasi tanterella viskellen sorkkiansa ilmassa. Mutta uhkasi hieksiäkin surman kuolema, kaatui Timo ja kumartui jo herkälävistäkseen allansa makavan miehen rentaa, mutta silloinpä lankesi raskaasti alas tuomaan pihlajainen kanki, lankesi katkaisten juhdalta selkarangan. Möhkäten vaipui elikko hengettömänä maahan, ja Timo oli pelastettu. Myös aapua uhkasi samankaltainen tuho, mutta hänenpä taasen pelastivat Juhani ja Eero. Yksästi nujaali Juhani kangellansa herkää sarvien väliin. Eero häntä rytkäytteli hännästä. Sillä kein olla siirtäen hirvien aseman, joka myöskin pian makasi tanterella viskellen sorkkiansa ilmassa. Koivuisen kankensa kadotti taistelon velinässä Timo, mutta huomasi pian Juhainen kirveen kedolla. Sen temppasi hän kouraansa ja rupasi hufmailemaan ympärillensä tulisella tuimuudella. Hän iski oikealle asemmalle. Hirveästi aukenivat härkien mahat ja kohiisten vuosi alas kentälle verta vettä ja rapaa. Niin taistelivat miehet kalveina kuoleman kidassa ja parastansa tekivät myös koirat käytellen hampaitansa kuin rautahohtimia härkien kurkkuihin. Kovaa oli sekä melskassa meno ja meteeli. Ylös ja alas keikahtilivat kanget. Korkealla ilmassa senkoilivat härkien heltiyneet sarvet ja veljasten huuto koirien ähelysi elukkaan mölyn suli yhteen kauhistavaksi ääneksi. Mutta viimein ottelu herkesi. Seitsemän härkeä makasi hengättömänä maassa kolme heistä pakeeni, mikä yksisarvisena, mikä perin nuja päisenä ja mikä muutoin hakattuna pahoin. Mutta kalveina silmät pystyssä seisoiivat veljekset hurmeisella maalla. Punoittain seisoi timo kourassa verinen rapainen kirves. Seisoi kuin kaskea hakkaava mies. He taisivat tuskin käsittää, mitä oli tapahtunut. Kaikki tuntui heistä kamalaksi uneeksi, kun he muistelivat kärhemätä, joka tuimana tuulispäinä lähestyi heitä. Riehui vilauksen aikaa heidän keskellänsä ja raukeni äkisi jälleen. Kauhistuen katselivat he otusten paljoutta, jotka nyt makasivat heidän edessään verisellä kädolla. Kuusiston kontio, julman suuri ja seitsemän lihavata herkää. Kovia työnnähtyksiä olivat he itsekin leikissä kokeneet, parsenkin aapo, juhani ja timo. Mutta seisoiivat he kuitenkin kaikki pystyssä vielä. Siinä he seisoiivat kanget käsissä, huohoittain, hikoillen ja äänättöminä tuijotellen toinen toistansa kohden. Mutta hengät tää ehtivät he tuskin, ennen kuin läheni uusi vaara. Moniin kerroin suurempana ensimmäistä. Tuulis päätä seurasi hirmumyrsky, tuntuipe, kuin olisi nyt lähestynnyt maailman viimeinen hetki. Taner jurisi, kuin maanjäristyksestä, metsä ryskyi, ja hirmuinen möryy täytte illan tyynen ilman, koska juosten läheni kolmekymmentä ja kolme hurjapäästä härkää. Melskettä kuultelivat veljekset, silmöt ympyrjäisinä päissä. Kuultelivat hetken ihan liikkumatta, mykkinä, kuin kauan kaahattu sikolaama pensastossa pellonaidon kulmalla. Korvat lotkassa kuultelei lähestyisikö vainojansa vielä. Niin veljeksetkin, kunnes härkäjoukkorynkäsi korvesta ulos. Silloin viskasivat he kankensa, ottivat pysynsä ja pakeinevat koirinensa kaikin voimin, ja möräten karkasivat heidän jäljissään. Rajaaitaan päin Viertolan ja Jukolan metsien välillä, kiirehtivät veljekset. Tuli heitä vastaan matala vesilampi, päältä päin ruohoisalla kamaralla katettu, mutta kaartelemiseen ei ollut heillä aikaa, vaan ilman arvelematta juoksivat he lammin poikki. Kuului kohaus, koska he vesituiskun ja sumuun peittyivät, mutta ilmestyivät pähe samana hetkenä selvään taas. Muistuttepä heidän juoksunsa kuuta korkeuden sininiitulla. Ei väisty hän syrjään hattaran edestä, joka tahtoo sulkea hänen tiensä, vaan huolatonno hän retkeilee sen läpitse ja kirkaampana kuin ennen astuu hän jälleen sen kautta ulos. Ja vakaasti juhlalsesti hän vaeltaa, mutta Jukolan pojat juoksivat kuin jänikset ja villit oinaat, sillä hätä kirmasi heidän kantapäissään. Tuli aita uusia vahvaa ja tulisesti lennähtivät veljekset sen yli, mutta parikymmentä askelta sen toiselle puolelle seisähtuivat he lakealle aholle katselemaan, voisiko tämä aita heitä pelastaa. Lähestyi sitä raivokas elämöitsevä herkäliuta. Kuului kovaa räiskäys ja nurin murrettiin kuusinen aita ja olivat nyt herjät veljeksiä likempänä kuin ennen. Siitä kirmaistiin yli kumisavan ahon, miehet ja koirat edelle juhdot heidän jäljessään, möräätin ja potkien ilmaan turpeita ja pölyävää hietaa, niin kuin talven myrsky-savuina kiertää lunta korkealle ylös. Vimman vauhdilla juoksivat veljekset sydämissään kuolman kauhistus, sillä he luulivat jo polkevansa viimeistä tykkää elämänsä tiästä. Kuului silloin huuto aapon suusta. Kontit seljestämme, mutta pitääkään me pyssyt. Niin hän lausui ja kuusi tuohikonttiä kellahti paikalla alas maahan. Seitsemäs keikkui vielä laurin seljessä. Hän ei miellynnyt sitä hellittää vielä. Vähämpä kuitenkin auttoi tämä keino, sillä yhä likemmäs läheini heitä hirveä tömina ja möryy. Mutta kaikui taasen aapon huulilta surkeasti kiljuva huuto, hiiden kivelle, hiiden kivelle, ja tarkoitti hän erästä kiveä valtaisen suurta, joka seisoi kolkossa korvessa. Sitä kohden kiirehtivät nyt veljekset, seisoivat pian sen juurella ja leimauksina vilkaisivat niin miehet kuin koirat sen harjalle ylös. Kauas tuoksahtivat sammalleet, koska heidän kouransa kaappasivat kivenkulmista kiinni. Heidän kyntensä iskivät lujemmin tarkemmin ja terävämmin, joka on ilveksen väärät kynnet. Niin he pelastuivat hirvittävästä kuolmasta, mutta olivatpa olleet lähellä surman nielua. Tuskin olivat he ehtineet kiveelle, niin jo temmelsi heidän ympärillään juhtalauma, myristen ja kuopien maata, ja tämä kivi miesten turvapaikka oli melkein neliskulmainen syllän korkea Kallion kappalee ja seisoi korvessa noin 300 askelta athon reunalta. Siinä nyt istuivat veljekset hikojen ja puhaltain peloittavasti, jos tuonsa kiukkuisen kuoleman edestä. Äänettöminen sanakaan lausumatta istuivat he kauan, mutta viimein avasi Johani suunsa. Johani, tässä ollaan velijät, ja kiittäkää me onneamme siitä, sillä se oli marsiota, muistamme niin kauan kuin herkiä maailmassa löytyy. Tässä ollaan, mutta kuinkahan tästä tullaan? Itse pintainen on herkä, ja nämä tässä ovat fihan vimmoissain kumppanjensa surmantähden, jota nyt mielisivät koirillemme monen kertaisesti kostaa. Johani, ja me saisimme samasta kauhasta. Aapo, ilman tämän kiven kultaista korkeutta. Johani, olipa se meille tervetuloa, totisesti, kuin oraavat niimpä kiipesimme nopeasti ylös. Eero, ja sitten me ryypättiin. Johani, juuri niin, kiitos herran, että on meillä kumminkin viinaa, jos niin, että opetetaisin poikia paastumaan tässä. Lauri, en ellittänyt konttia niin minä. Johani, sulle kiitos myös mun veljeni, mutta saa tapas tenapulus esiin, kumautas siitä aika naukki, ja sitten panesse meidän ympäri, nyt tarvitsee sydän vähän vahvistusta. Aapo, mutta sitä tavaraa tulee meidän nauttia varouteen näin vaarallisessa asemassa kuin tämä. Johani, terveellinen muistutus, mutta otapas tuosta yksi kohtuullinen kulaus. Aapo, kohtuus on aina paras, muistakaa me, tässä on myös vuoteemme ja ehkä enemmin kuin yhdeksi yöksi. Johani, auttako on se jomala siitä. Minä toivon, että nälkä piankin poistaa tuon sarvimetsen ympäriltämme. Niin, tässä istumme kuin seitsemän ukulia korvessa, tässä sammalleisella hiidenkivellä. Mutta mistä hän on syntyy sin tämän nimi? Aapo, eräästä kummallisesta tarinasta. Johani, kertoo päs se meille aikamme vietteeksi, sillä tässä hän tarinat juuri omansa, tarinat ja historiat. Ja seuraavan tarinan tästä kiveästä, kertoi heille Aapo. Asui ennen Linnassansa Lapin tuntureilla eräs voimallinen hiiden ruhtinas, mahtavin tenhomies pohjolassa. Oli hänellä peura jaloja kaunis, juoksemaan verrottoman nopea. Läksi tuo sorea eläin kerran kevätalvisena päivänä karkelemaan hankikantehelle ja päätöi samoamaan ympäri Suomen nientä. Silloin moni joutsimies nähty hänse kultakarvaisen ja heleasilmäisen peuran riensivät häntä vainoo maan karkaistulla nuolellansa. Mutta kenkään ei voinut häntä seurata, vaan pian jätti hän kauas jälkeensä hihtävän miehen. Joutui hän viimein hämeen maalle, jossa löytyy eräs mainiohiihtejä ja tarkka joutsimies. Tämä nyt sai vainun hiiden komeasta peurasta, läksi kerkeästi häntä kiehtomaan liukuen sileillä suksillansa Olaalla tuimakaari. Kieliuvalla vauhdilla pitkin tasaista hankia kirmasi peura, mutta vauhdilla vielä venhemmällä joutsimies hänen jäljessään. Niin juoksivat he kauan sekä aukeat lakeudet että jyrkät mäet ylös alas. Mutta rupesipa viimein väsyymys saavuttamaan peuraa. Hän jo kovin hohoittain pakeni, juoksunsa heikken ja yhä likemmäksi läheni mies. Tapahtui silloin kumma, joka kuitenkin on ennenkin nähty pidättävän monen ampuniekan nuolen. Äkisti kääntyi peura ympäri, lähestyi vain ojaansa rukoilevalla muodolla ja vuodottaen heräitä kyynelleitä. Mutta ensinkään arvelematta lähetti vasamansa armaton mies. Läviisti ihanan eläimen otsan, ja niin kaatui hiiden peura, punaten vereillensa valkean lumen. Silloin hiisi käänskellen pohjen perän kolkoissa laaksoissa, tunsi äkisti sydämensä kiertyvän ja tiesi kohta, että kultainen varsensa vaelteli vaarassa. Hän kiirehti ylös tunturille, jossa linnansa seisoi, ja rupeesi noutakurkistimellansa tähtäilemään eteläänpäin. Ja näki hän kaukana tummassa kuusistossa peuransa, joka veressään uistkellen lähteli itsehän sä kuoleman tuskissa. Ja näki hän murhami hän seisovan uhrinsa vieressä riemuitsavalla katsonnolla. Silloin julmistui hän hirmuisesti. Tempasi linnansa muurista suuren neliskulmaisen kivimöhkeleen, sin kautte sen korkealle ilmaan, lentämään kohden joutsimijästä hämeen saloissa. Voimallisella pauhulo ja huminalla kiiti Ankara kivi valtaisessa kaareissa halkaisten pilvien tuulisen maailman. Kohosi se ylöstaivaan kumuun, vaipui alaastaasen, vaipui päiväänpäin ja juuri ampuniekan päälailla putosi summaton paino, haudaten miehen allensa ihan kaikki seksi. Juhani, ja miehen surma oli meidän onneksemme, missä olisimme nyt me ilman tätä kiveä, tuolla korvessahan rapana ja raatoina veteellisimme kurjat. Suomassa, mutta kyllä vielä tässäkin tarpeeksemme saamme, minä takaan sen. Juhani, jumaalla auttakoon meitä ajoissa. Timo, täytyyhän tässä poikien untakin juriitelle päälliskyttäisin toinen toisensa neskoilla kuin pääskösen poikaset pesässänsä. Aapo, se ei käypäisin, pianhan kellahtaisi ynipöllöinen mies alas herkien saaliksi, sen tähden kaksi meistä aina yksikummallakin vierellä vartijoitkoon uneksua veljäänsä. Juhani, järkevä neuvo ja käyttäkääme sitä tarkasti, tässä on kortteereemme ainakin tämä yö, sen näemme jo kaikki härkien hankkeista. Tuossahan jo kolme P-veliä makara höttää kiroutuilla mahoillansa, puhkaten ja merehtien perkeleet. Mutta pankaat maatapojat, minä ja Aapo tahdomme teitä vahdotat tuonne lekimaihin puoleen yöhön, pankaat maata, pankaat maata, Herra, seunatkoon meitä? Aapo, voi meitä poloisia kumminkin. Simeoni, mihin olemmekin onnettomat joutuneet? Juhani, kurjuteen, suureen kurjuteen, mutta pankaat maata, seunatkaat sielujanne ja ruumiitanne ja nukkukaat Herran nimen. Niin viettivät he yönsä, valvoi aina kaksi muiden maatassa sammaleisella kivellä ja pietkä oli yö. Koitti viimein toki aamu aurinko nousi ja kohosi ylös taivaalle, mutta samaa oli heidän kohtalonsa vielä. Aina pasarvet heitä piirrettäen keikkuivat hiddenkiven ympärillä ja kovin jo heitä likistelin älkä. Kuitenkin toivoivat he samaan armoittavan Vieraan tekevän tehtävänsä herkienkin mahoissa ja lopulta pakoittavan heidät siirtymään laitumille. Niin he toivoivat, odottaen vihamiestensä poistumista. Mutta kauhistuksella huomasivat he pian, että eläimen ruoka löytyi kyllintuossa korvenkosteassa sararuuhossa hiddenkiven vaiheilla. Sitähän rupeisivat nyt herjät vakaasti näykeilemään, siirtymättä kauemmas kuin että sammaleinen kivi heille lakkaamatta oli näkyvissä. Juhani, eihän ole heillä ajattakaan korjata luitansa, ottavat papeveli viet tähän asuntonsa ja rakentonsa aina talveen asti. Eero, heillä on riivattu nahassa. Timo, mikä on heidän tässä ollessa? Korpi antaa heille sekä ruoan että juoman, mutta kuiva sammalle on meillä tässä leipänä ja serpimenä. Simeoni, mutta asian laita on tämä, että me istumme tässä koirijemme tähden. Minä pelkään, että pelastuksemme tie on viskata kille ja kiiski uhriksi vihaisille häriille. Juhani, juuluma neuvo aapo, jota emme leikin seuraa. Juhani, ei niin kauan kuin seisoo pöstössä jukolan juho. Tuomas, viskaisimme, kun ahkamme lunastimeksi heitä, jotka niin monet kerrot ovat pelastaneet henkeme petoin murhaavista kynsistä. Ja olisiko han tuosta hyötyä meille, minä epäilen? Juhani, samoin minä, häriä tuosta satuansa kerran koiramme ryysyksi, rupeaisivat vallan koreasti vartomaan täällä aina vaan enemmin sarvillensa seivästettävää. Varma asia. Simeoni, niin, niin, mutta mihin keinoon käymme, koska nälkä oikein rupeaa naukuilemaan tuossa mahassa. Juhani, sen aukuilee ensi ajan marussamme, mutta sieltä ampuu se pian tuohon pampailemaan södämmeen, ampuu kuin kissa lihaavan hiiren niskaan ja silloin lannistuu uhkeamies. Kovaa, kovaa on nyt miehen päivä. Mihin keinoon käymme, kysyn minäkin. Aapo, huutakaa me oikeasti kaikki yhdestä suusta, äänen ehkä kuulee jokin metsessä käyskelevää tai ehtii se aina viertolaan ja saattaa ihmiset jotain arvelemaan. Juhani, sitä keinoa käy koettaa. Timo, huutakaa me vahvasti. Juhani, oikein riivatusti, paukahtakaa me kaikki yhtä aikaa tähän maan ihmellisen huutoon. Kaikki yhtä aikaa, niin on sen vaikutus enemmän potraa. Kas niin, noskaamme pystyyn ja olkaamme valmiit. Kun kolmannen kerran kämmännällä, niin lääkytän kirkaisemme ja kirkaisemme kuin seitsemän miestä. Yks, kaks, kolme huusivat he miehissä kaikin voimin ja yhtä aikaa, että kivi ja maa sen alla ja ympärillä järähti ja vavahtain karkasivat herjätkin jonkun askelin kivesta pois. Pelottavalle myös kuului seitsemän miehen äkkinen kirkaus ja sitten jolittava huuto, johon vielä sekantui koirien surkea ulvominen. Huusivat he viisi pitkää huutoa ja metsä pauhasi ja kauas kiiriskeli kaiku. Mutta koska oli huudettu viides ja ankara huuto, istuivat he taasen hengähtämään hetkeksi. Siinä levät työnsä uudistivat he saman toimen, huutain seitsemän kertaa ja rupesivat sitten odottamaan, mitä tämä keino vaikuttaisi. Mustuneilla kasvoilla veripunertavilla silmillä he istuivat sammalleiselle kiveille ja kovin liehtoivat heidän rentansa palkeet. Juhani, varrotaampas, mitä mä tekee, varrotaampas, ovat han ihmiset hulluja elleivät ymmärrä, ettei mies joukko ilman suurinta hätää parun näin, varrotaampas. Eero, mutta ellei tästä meteellistä apua meille ilmesty, niin olemme tottakin kuoleman omat. Länteen vaipu jo toinen aurinko ja vimmatusti kiihtyy nälkä. Semeoni, Jumala armahtakoon, yksi yö ja puoli toista päivää on mennyt kuin viimeksi söimme. Timo, niin onkin, kuulkaas kuriinaa tuolla vatsassani kuriinaa ja murinaa ja pientä piiputustakin. Tämä on kovaa. Juhani, kovaa kovaa, me tiedämme ja uskomme sen, mentyämme omaan vatsaamme. Semeoni, pitkä on nälkäisen päivä. Timo, pitkä hän se on. Juhani, pitkä ja synkeä. Onko jo tyhjennetty aapunkin aivo? Etko muista enään variksenkaan vaikutusta, tarha pöllönkään pakiinaa, jutellakses meille, istuisimen nälkäsaaresta hirmuisessa? Aapo, muistanpa tarinan, jonka juuri nälkä nyt johtaakin mieleeni, mutta se ei saata meitä unohtamaan ruumimen ravintoa, vaan muistuttelee kovin sekä ruokaa että juomaa. Juhani, sinä meinaat miestä vuoressa, minä olen kuullut sen. Timo, mutta menulla se on uutta, kerros se väliaapo. Semeoni, kerros se, kerros se. Aapo, onhan se tarina miehestä, jalosta uskon sankarista, joka istui muutaman ajan vankina impivaaran luolissa, niin kuin ennen tuo kalvea impi, mutta toisenkaltaisesta syystä. Ja seuraaman tarinan, kertoi heille Aapo. Ennen, koska kristinusko ja ajanuus vielä taistelivat keskenänsä hämeenmaassa, oli käännettyjen joukossa eräs mainio mies, hurskas ja harras uutta uskoa levitämään, jota hän myös kiivaasti harjoitteli ruotsin valtakunnan aseitten suojassa. Mutta kotimaahansa täytyy haadinskoittuin sankarten äkisti siirtyä täältä, ja kristityt hämäläiset joutuivat vakannallisten veljeinsä hirmuisimman vainon alle. Ja tästä surmattiin kauhistavalla tavalla, mikä esi pelastustansa paeten salojen eksyttävän kohtuun, mikä vuorten luoliin ja mikä minnekin. Impivaaran Komeroin kiirehti mainittu hurskas mies, mutta hänen vainojansa, jotka koston vimmassa seurasivat hänen jälkiään, huomasivat pian mihin hän oli itsensä kätkenyt. Susi teljättäköön omaan luolaansa, huusivat he ilkeästi riemuiden, muurasivat luolan aukion lujasti kiinni ja heittivät miehen nääntymään nälkään ja pimeyteen. Surkea loppu olisi nyt saavuttanut miehen, mutta ihmeen teki taivas taas. Tuskin oli luolan sulta kadunnut päivänpalon viimeinen siinto, niin jopa valkeni avara luola ihanimmasta hopeakirkkaasta paisteesta. Ja niin oli miehenlä kylmän kallion sydämmessä liepeä päivallinen päivä. Ja tapahtuipa ihmeitä vielä enemmin, katso, kuvertui äkistin luolan permantoon heleään lähde, jonka vesi ei ottaen milloinkaan vähentynyt ja oli siis miehellä kivikammiossaan alaati raikasta juomaa. Mutta vieläpä lähteen reunalta kohosi ylös kaunis viherjöitsevä puu kantain herttaisimpia hedelmiä, jotka eivät ottaen loppuneet. Ja siitä sai mies suloisen ravintonsa. Tässä vietti hän päivänsä, ylistä hän herraa, tässä hän vietti yönnsä uneksuen autuitten maasta. Ja hänen päivänsä oli kuin kesänpäivä, lämmin ja kirkas, ja hänen yönnsä hertaista hämärän aikaa. Niin kului vuosi, ja virtana juoksi hämessä kristittyin veri. Mutta koska vainon kauhdistavaa aastaika oli kiertynyt umpeen, ja ulkona paistoi ihana syyskuun aamu, ehti sankarin korvin vasarain ja rautakankien jytinä luollan kiinimuurratulta suulta. Läpi tuon kivisen rohaan, rupeesi viimeen pilkahtelemaan päivä, ja vilauksessa katsosi luolasta ihmeellinen valkeus, niin myös lähde ja lähteen reunalta hedelmällinen puu. Mutta mikä saattoi matkaan tämän pauhinan ja telmeen tuolla ulkopuolella luolan aukiota? Seisoi siellä pakanoita suuri joukko, ja heidän keskellänsä muutomia kristittyjä sidottuina nuoriin, ja tuomittuina nälkään kuolemaan vuoren pimeässä uomennossa. Ei vetkä arvelleet he muuta kuin, että samaa surma oliko ohdanut miestä, joka vuotta ennen samaan luolan suljettiin. Mutta kovin he kummastuivat, koska luolan auetessa sankari astui ulous kirkastetulla säteilevällä otsalla. Ja ääni, jonka pyhää heläöstunkeusi aina siimiin asti, kaikui hänen suustansa. Terve ystävät ja välijät. Terve kultainen aurinkoja kohisevat metsä. Terve! Silloin lankesi joukko hänen etensä polvilleen, ylistäen sitä Jumalaa, johon hän uskoi ja joka oli hänen pelastanut hirveästä kuolemasta. Mutta korkealla äänellä kertoi heille mies ne ihanat ihmet työt, joita hän vuoren kohdussa oli kokenut. Ja yhdestä suusta huusi hänelle kanssa kasta meitäkin, kasta meitäkin uskoon saman Jumalan päälle. Niin he miehen suureksi riemuksi huusivat ja päästivät viipymättä nuorista kuolemaan tuomitut vangit. Siitä astui ojan partahalle hurskasuros ja seurasi häntä joukko, joka luopuen pakaanuudesta antoi itsensä kastaa Kristuksen uskoon. Mutta ylhäällä ääyräällä seisoivat äsken vielä uhreksi määrätyt miehet veisäten kiitos virttä hänelle, joka tuska-lisesta kuolemasta oli pelastanut sekä heidät itse, että heidän varhuskaan isänsä ja johdattanut pimeydestä valkeuteen pakaanain lapset. Niin he veisäsivät katsahtain taivaan korkeuteen ylös. Aapo, tämä on tarina hurskaasta miehestä. Johani, ja pakaanain kastaminen tapahtui juuri samalla kohdalla ojassa, jossa nyt on meidän suden tarhamme. Simeoni, usko ihmeitä tekee. Olempa varma siitä, ettei miehellä luolassa ollut yhtään lähdettä eikä hedelmällistä puuta, ja ettei mikään maaliselle silmälle paistava valo valaisnytkaan hänen kammiotansa, vaan että lujaa ja järkähtämätön usko tyydytti kaiken hänen ruumiillisen tarpeensa. Hänen henkensä voima oli hänelle raikkaana teenä, maistavana, hedelmänä ja sätäilevänä valkeutena. Mitä sanoi entinen karjatoveriini tervakosken tuomas. Jos sinulla on uskon kilpi ja hengen miekka, niin mene vaikka perkeleiden kanssa polskaa tanssimaan. Niin lausui hursasukko. Johani, mutta aikamiehen maha ei tule kauankaan toimeen paljaalla uskolla ja tyhjällä ilmalla, ei vaikka metänis. Ja minä vannun, että hän pisteli poskeensa muikeampaakin muonaa kuin hedelmiä ja vette. Sitä vaatii miehen ruumins, joka on kasvanut ja vartenut täällä lihan ja ruisleivän nojalla. Niin, niin, kerrotaanpa tarinaa vielä toisellakin lailla. Kerrotaan, että viisi mustaa sonnensarveja ilmestyi äkistin miehelle luolan seinään. Koska hän nyt aukaisi ensimmäisen sarven, niin roiskahti pa siitä suhiisten ulos parasta helejäta vabrikin paloviinaa ruokaryypyksi, joka kyllekin veti ryppyyn miehen huulet. Toisesta sarvesta taasen kiskoihin kyynärittäin ulos monipoimullista rasvaista ja lämmintä sijan makkaraa. Mutta kolmannesta pinnesteli kankkeana kaarena ulos parasta uutispuuroa ja neljännästä piimää puudon kastiksi, piimää sakeata kuin terva. Ja koska hän oli nyt täyttänyt maarynsä kuin putiainen, niin aukaisi hän vallan vikkelästi viidenen sarven ja siitä lappasi hän ulos pikanellia parasta tanskan putti rullaa, joka paisui pojan poskessa kuin imevä ilmatoo. Tarvitsiko enään parempaa trahtamenttia joutilas mies? Timo, hän oli taivaassa hän, mutta me, tuomas, tämä polttaa miehen mieltä. Timo, ja pyöröttää pojan päätä, johani tuhannen riksia senkaltaisen atrian edestä nyt, tuhannen tuhattariksia. Simeoni, poimullista rasvaista lämmintä sijaan makkaraa. Niin, me istumme keskellä helvettia ja kuulemme kerrottavan kuinka taivaassa iloitaan ja syödään. Ah, mitä on meidän tekeminen veljet, mitä on meidän tekeminen? Eero, uskokaamme, uskokaamme. Johani, haasteletko vielä pilkan kieltä sinä, Hirmu? Eero, viimeinen pihaus veljeni, viimeinen pihaus, usko minua, kohta vaivun huokuen alas kuin tyhjäksi käypä rakko, herjän rakko. Ah, olis tässä yksi lämpimäisleipä ja voita sen päällä. Timo, ja voin päällä vielä maan kauhea pylimakkara, johani. Olis tässä seitsemän lämpimäisleipä, seitsemän olaa voita, ja seitsemän pystyvalkean ääressä haudottua makkaraan, kas siitä nousis kesti. Eero, kirkas tuli ja leimaus. Timo, ihmisen pitäisi aina olemaan viisas ja kantaman ehtimiseen suoloja taskussansa tuboissa. Suola sitoo sisun ja vie henkemmen vikkukausia edes ilman suuruksen hyttöstäkään suolen päässä. Johani, ah, poika, ei suolollakaan juuri pitkälle potkita. Timo, mutta koiviston Iisaki, sen verrattoman laiska mies, maatarööhteli karkkulan saunanparvella monta Jumaalan päivää yhteenjaksoon, nauttimatta einettäkään suurusta, ja millä keinolla pihisiä hengiparkamiehessä, tuo uus peili, kun imeskelee suolatuppoa, kuin kakaara äidinsän nisenappia. Johani, istuu pähen myös usein kuin rääkkäkylän ruispelloissa, hierostkelen tähkäpäistä jyviä naamaansa. Kas ompa meillä jo myöhäinen ilta, mutta apua ei kuulun meille ihmismaailmasta, ja tässä hän vaan aina pasteerailee, pasteerailee ympärillämme kolmekymmentä ja kolme puhisevaa perkelettä. Mutta puskeileepa tuossa peveliä kaksi, iske kät yhteen, iske kät yhteen ja touhkaiskat läpitse toinen toisenne otsat, touhaiskat, että aivot päästäne roiskattaa tanterelle, niin on meillä kaksikin usein kappaletta vähemmin. Kas noin, kas noin, on hän meillä tässä hieman huvijakin ajanvieteeksi, niin juuri, ja kestäköön tämä leiki kauan ja kynteköön maata kahdeksan luista auraa. Tuomas, jukevästä siinä ottelevat kyyttä selkä ja koivipää. Johani, mutta koivi voittaa, tuomas kyyttä voittaa. Johani, tässä käpäälläni lyöpäs vetoa. Tuomas, olko menneeksi timoo eroita? Johani, kas niin. Tuomas, kortteli viinaa. Johani, sanottu, katse lampas, katse lampas, kahden pojan ottelua, mutta nyt te hieman niin kuin levähtävät otsavasten otsaa. Timoo, ja nyt keilevät noin vaan hiljakseen. Johani, mutta nyt, nyt parannetaan täyttä päätä. No koivi, minun koivi, niin iske sorkkas minahan. Tuomas, iske lujeemmin vielä sinä minun urheakyttoni, sillä lailla. Johani, koivi, koivi, tuomas, minun roteva kyyttoni terästetyllä otsalla, no niin, mutta heitä jo tuo vakava junnaus ja työnäisen miehes helkkariin. Johani, koivi, peveli sinun sarveskarsikoon, takeen, etko riivattu. Tuomas, käpäällä mäki menelle. Timoo, ja toinen tuhnii vielä perään, kuin peijakas. Hihihihi. Tuomas, niin, Johani. Johani, meni minulta kortteli viinaa. Sen saat, kun pääsemme pinteestä, mutta koskaan se päivä koittanei. Ää, tapahtuipa vuosien päästä, että jahtivuutimme komennon olla kiskotaan täältä aika telakuorma kylän ja kylästä kirkkotarhaan. Kiskotaan kasaa kalisevia, kun rankoja seitsemästä miehestä. Semeoni, ja niin päättyi syntynen elämämme. Johani, niin päättyi elämämme. Timoo, niinhän se päättyi. Johani, päättyi surkealla tavalla, mutta aukaiseppas konttisi lauri ja käykyyn ympäri yksi kumaus. Aapo, olkoon tämä kerta, mutta loppu viinastamme säästökön suurimpaan hetään. Johani, niin kuin sanot, mutta nyt otamme naukin, joka tuntuu ja sitten huudamme, kuin pämpästä. Koska he olivat ryipenneet, korottivat he äänensä taas, huutain kaikki yhtä aikaa. Ehti kaiku viertolan voudin korvaan, koska hän käyskeli rihimäällä, mutta hän ei käsittänyt huudon tarkoitusta, vaan lausui kamostuen itseksensä. Rajaa haltia siellä huutaa. Mutta veljekset jännittäen leukojansa kohden taivasta ja ammoittain, suut seljellään kuin traakit tai kuin pesässänsä linnun poikaset, koska kuulivat lähestyvän emänsä siipien havinan, huusivat aina vielä huikeasti, huusivat kymmenen kertaa ja siitä istuivat he taasen sammalleiselle siallensa, sydämissä riuutuvat oivo. Seitsemänen luvun toisen osan loppu. Lukijana rauhdi Alaskassa.