 In the yard, part one, by Yosef Chaim Brenner. This is a LibriVox recording. All LibriVox recordings are in the public domain. For more information or to volunteer, please visit LibriVox.org. Read by Omri Lerner, Jerusalem. בחורף, הסופת סיפורים מעט יוסף Chaim Brenner. סיפור שלישי, בחצר חלק א' מי, חיימתי? הוא, העובר ובטל על אז? הוא, הוא. נו, נו, מקרה משונה. עד רבה, מה, מה עשה? מה עשה? מה שסיפרתי לכם? בשגגה? מי ידענו? יוצאים אליו ושואלים, מה זה? מי מנה פץ הזכוכיות? והוא אינו משיב. אתה? והוא? כאבן דומם. הרי לך שומר, אבל אני אינים מבין, מה זה היה לו? חי מידעתו יצא? ומה, נה, הגביר? הגביר, הגביר הרי אינו בביתו. מנהל העסק הוא, אתה גרוסמן הצעיר. אה, אילו היה שומע הרב גדליה בעצמו, את כל דיבוריו של זה, אז בוודאי שוב לא היה מניחו, על סף ביתו. על סף ביתו לא היה מניחו. מה עשה יפה? אה, מילטה דבדיחותה. אבל אמתי היה זה אמתי, את מול בערב. ולדעתי אין זה, אין זה אלא בשגגה. אהי זה בשגגה, לא, לא בשגגה. פשוט פגת המועל עד זקנתו. בדבר זה, כלום לא נאמר בגמרה, הכל נאמר בגמרה. זקני ים הארץ, כל מה שמזכינין, דעתם נתרפת עליהם, פרק א' הוא יהודישת כאן. מעולם לא נשמע שיעעריך בדיבורו, שיספר בגנותו של בעליו, שיאטיל דופי במי שיהיה. שיחדד לשונו בביקורת, או בהתפלספות שסופה ענחה. אפילו בימים נוראים לא היה מראה חיימת ירגשנות יטרה. עומד היה מאחורי הבימה, מאותף כולו בתליטו הישנה והמלוכלכת, לרכוש לו, קיטל, לא מצאי אדום העולם, ואומר פיות בחשי. אפשר, בכדי שלא תגן השגיעותיו באברי, לעוזני אחרים, ביחוד נקרא מידת שתקנותו בימות החורף. גם רגשותיו, גם מאב היו, גם לשונו, הוא עצמו הכל כמו נקפה בתקופה הזאת. בליל היה עומד על נשמעותו, שכוח ועילם, ומשמיע, תח תח, במקלו. בימים היה ישן. השבת הייתה מוקדשת אצלו לאמירת תהילים, וגם אמירה זו, כאמירת מחזור, הייתה שאלה מארץ, בלי צבחות, בלי סלסולים, מלמול משגיעות בלי הבנת פירוש המילות. משק אגמי מים. סחירותו, שקל לשבוע. ואת השקל הזה, כמו את כל מצבו בחיים ועובר עליו, להגבריות, דירתו בבית ראובן בעל הגלה, על יתו לתורה להתאים רחוקות מאוד, קיבל בלי שום חקירות בהכנעה לכל היותר, וגמגום של משייך. השמירה בחורף בוודאי לא טענוג נפלאי. לכם יבש, בוודאי אינו אחילה ראויה לאיש סיבה חסר שיניים כמותו. מתתו הבודידה בפינה, בוודאי אינה הגונה ביותר לבנוכה, לאחר שהוא סבא נדודים וקור כל הלילה. המהומה התמידית בבית, דברי הזילזולים והצעקות, נהמת האגלון כשהוא שוטה לשוחרה, כללות בעלת המעון הירודות כברד על ראש ממזריה, תבוא עליהם איתה משונה. האוכלים והאוכלים ואינם יודעים הקיצות הפרושים והפשפשים כל זה ביחד בוודאי ובוודאי אינו ממטיק שנתו של זקן שכמותו. ועולם, מה זה שייך? אומנם נגזרה זו שתהה פרנסתו משמירת החצר ושידו ערירי בבית רובן בעל הגלה נגזרה עליו כבר לעת זקנתו. לפנים בימים שעברו היה אורג אורג ולא שומר אורג יושב על קיסה ככל העובדים בבית אחרושת של גרוסמן ואז היה מקבל באותם השבועות שהייתה עבודה וכנסות גדולים לא הותלו עליו שלושה רובלים שלמים. בלזוגתו, עליה השלום ובנב שנשארו בחיים היו דרים באותה עיר בסביבתו בשכנות עם רבחת סקילי וצדקדך כן, עם רבחת סקילי וצדקדך אפס בלב חורף אחד הלכה היא לעולמה כל ימי הנשמתה עדן הייתה רעתה נמקה ובנב טעו אחרי זה איש איש לעברו הניח ושפרינציה למדינת הים יקו לעבוד בצבא לא עזב את העב הזה כן רק מה צעיר אך פה כבר אין אז כן יכול לברר לעצמו את סוף המעשה קראוי נו מתחילה פשוט מטלו העובדים חץ כי להלך והחל קורצה לפני הגביר ומאז לא הייתה לשמוע לעבודה זה עוד מובן אבל אחר כך מה היה איזו הלוויה גדולה שוטרים באו מה שהיה בעל בעיית המיליונר זיכרונו לברכה אלא אז כן אינו יודע מהומה ומבוסה ושמו אל נפל מהיום אחר כמו במים ומאז הלך חיימתי הלוך וזכן נחלש נכפף התחיל להשתעל לחלקיה אינב נתדמו ככו התחילו מטפטפות והיהי לשומר נשף נשף אחר תפילת ערבית הושב מבית המדרש לדירתו מתתו נוטל ידב אוכל פת קיבר וחמיץ ירק מברך ברכת המזון כם מסיר מהראשו את קובע הערג בעל המצכון לנוצץ וחובש לו במקומו קובע חם עשוי מעורות כבשים קובע זה שערב צבעיו מראה שחור ולבן וחום וברוד הם כתלאים על גבי כולו הוא מציעה גדולה שנפללו להזכן מעט חברו הגוי מנקה חצר והרי מצויינו במחסות אוזניים ערוקים ויורדים שכיצי הם נקשרים מתחת לסנטר אחרי הלבשת הקובע הוא מפהק אחת או שתיים הוא מתחיל לחתל את עצמו בסמעותותים שונים מלאי עבק הוא מציעה מתחת למתתו ונותנם זה על גב זה עד שגופו הצנום מקבל צורת חווית כשהוא גומר עבודתו זו הוא יושב לו על הדרגש ונושם נשימות מדודות הילד הקרסן מזרעו של בעל המעון משתמש ביישיבתו של הסבא להנעתו שם, תחת הסמעותותים הוא מתחבל לשעה והוא עולם יד כשהוא מרגיש רווח ועצלה במקום מצודתו מפלטו מתחילו לעשות שם שמות למשוך, למלוק, לרוק חי מתי גונח מגרש בדממה את מציקו מתנסה בכבידות לוקח את מתה הוא והולך לו יאשר למחוז חפצו אחרי ישיבה קצרה בבית המבשלות על קלטו אשת יעקב הלכה, מיום שנמסר בעלה לעבודת הצבא לעבוד בביתו של הגביר הוא עומד ויוצא לחצר אז מקדמת פניו להלכרח האוצר בקרבו מן זאף של צער ממה לו שמי ערבות קודרים מאושנים ודוממים ולפני אינה ודומות האחורות אפלה משעממת ומתוכם מסתמנים סיוטותי הבית הגדול הישן וחזק אגף הקונטורה בקומה השנייה והפבריקה הרחבה מעבר לאגם לפני שעה עוד המובע העובדים התנועהו איזו, כמו היה כאחד מהם לפנים ארג תקה חליל וגם הוא מהר בתוך ההמון לביתו כך החי ימים רבים כל זה היה אז ואתה אתה אין כלום אתה אין אור משם עברים החלונות ואותו הם ידו לשמור הוא בא, הוא משתיק את נביכת הכלבים החרדים בחוריהם על שלום הדונם ושם הוא עומד על משמרתו שקוע בדמימת חשכה וקור מוכו ישן הוא יודע רק דבר אחד הוא עמוד להלך או לשבת במצב הזה עד השר יעורר חליל את הפועלים ליום עבודה חדש תחתך, תחתך הוגה המתן חיים מלל החורף העילם והשחור נמשך נמשך פרק בית את פניה של בילה עליה השלום אין חיימטיה זקן זוכר כלל ממנה נשאר לו רק יום היורצאייד שחל השנה בשבת להתפלל לפני העמוד אינו יודע והרי הוא מסתפק באמירת קדיש ותהילים לאכול את הסעודה השלישית לא הלך ובין מנחה למעריב ישב בתוך הדת יהודים מתפללי הכלוז שבחצר מבלי לעזוב אפילו לרגע את תיקוני שבת שבסדורו מאירת עיניין בניין הכלוז הזה הוא אחת מן הגדולות שעשה רגדליה גרוסמן נרו יעיר בעליו גאוותו ואם אומנם יוצאי חלציו שני בנב אינם מרבים להשתמש בהליכה לזה הבחור רציני בא על בסר מצוין איש עסקים גדול ונסוי יושב לרוב בחוץ לארץ אומרים שדווקה בו המחלה הרעה והצעיר, בחור אבק טוב לב, רודף קדים ורוכב על אופניים בחישרון רב שוכן קבוד בהגף הקונטורה ובבתם הרזהח הצד השווה שבהם כי הכלוז אינון יצריך להם ביותר הנה לעומת זה רבגדליה בעצמו אוהב להתאים תרופות לבועל בניינו להוציא רוח מספטיו בכניסתו פוק מראה בפלוני ובעלמוני ויש גם לפעמים שהוא נושא את אינה ולקטלים ממש משם בידר ונותן לב לבדק הנצרח זהלו כבר נמלך בדעתו ותיקן תיקון גדול הסיר את השמש הבטלן הישר שהיה גם בעל מדרש ומגיד חיי אדם ומינה במקומו את חץ קני וצדקדך יהודי נאמן הגביר בזה האחרון ונאמן תרתם השמע נאמן לאדונאי ונאמן לנותני לחמו לא אז פנים ולא קפוי טובה ובימינו או עשיף בענחה קלה לא חזון נפרץ הוא בפינות הקלויז ריפרפה תוגה קהה יהודים בודדים עמדו עמידה של עצבות משונה ומיוחדת אל החלונות על פניהם הייתה שפוחה המרה השחורה העברית ופיותיהם ביקשו יללו מסביב הייתה האפלה של יציאת השבת אל השלוחן הערוך והצר שלפני התנור ישבה כנופייה ושוררע חיי אדונאי וברוך צורי בין אלה היה גם חי מתי אור נארת אמין ששלח קווים מועטים ואיר במין בהישנות את פני היושבים ואת מלבושי השבת שעליהם יבהב גם עליו אור פוש לזכן היה מופנה כלפי הקירה המוסקה מבעוד יום כייד המלך הוא תחום שעלם מן הלבנים שלא הצטננו עדיין הביא לידי תנומה לחצאין המלמד ידי לקרא ועצב אותי למלחמה ניגן הקהל והד המילה למלחמה מלבד את ראש הנרדם והזכירה הוא בתנומתו הרפויה את יעקב בנו הוא היה בעל מזג נעים שינרחל הייתה נשמתו הוא נסע אותה מבליסים לב להתנגדותה של בילה של האם נשמת העדן היא שינרחל הייתה משרתת ממשחרותה וחסרת נדוניה אחרה על תחשיטים של מבחך והוא למחו יעקב היה באחת אינו יכול להיות בלעדיה ולא שם לב גם לזה שלא עמד עוד לצבא הוא בטח בכול שטו כזה לא יהיו כך ניבעו הכל אור ועצמות הרחתי כבר עכשיו הרי כם לא השגיחו בכולים ובעליימום בתחילה העומנם לא חדלו מלקבות קומיסיה תהיה הוא פיזר כל מה שהיה לו אך ללא הועיל אוי, מכתביו של יעקב הולכים הלוך וחסור ושינרחל לא חולה ולא מרגישה טוב לה בבית הגביר שמנה, אבטה והוא הזכן במאה השם הוא הנה בעלת מעונות קפה של קלתך משובצת שמדים ווידך אתה אין הזהובים האחדים שחר דירה לשון אפה מה השמתו שלא שלזכן הן לא ביטוי בכלו לא תשמע ושוב ייצורים שונים עוברים מתוך האפלה המתושטשת לפני העיניים המתנם נמות הנה בתולה גבוהה רזר גזנית היא מחללת את השבת באמריקה שלה ביחד עם אחיה החלו גם שבתו פה, שבתו שלביהם נשבטת שבתות של חלב ועושה שלוש סעודות אינו אוכל היום יורצאית כלום טעם טעם צ'ולנט קונם קשה יענח חיימתי הנה הפרינסל לא שלו שבאמריקה אלא של אדונו שרפו הוא עושה ספמור וקורץ בעינב לשנה רחל תני גלוסקה לשומר היא צוחקת חותפת לביבה מבושלה ומגישה הזכן לאס ומתענג כטעם הקוגל והוא רוצה להוליכנה אל הרב אז היא כועסת ותוקרת לו קוגל ממש לתוך אותמו חיימתי מתעתש, מחתת בחותמו ודובב מתוך שנתו מר קשה רק שנ אחת הו הו מוסיף רובן בעל הגלה למלות נחרי הזכן טבק מורך מקופסתו של רבחת סקילי השמש אין סורך בכל כס מה מחכך הוא במריחו אי יהודים נתנה בנה הזכן אבנה לגמרי בנהמנות הביטו על משקיפיו של מת ולא ייפלה נחת קל לתו המדבר עושה אהבה היה עליזה רמז לדבר גדוע בצדקתך מעכם חותמו וקורה במקום קדוש ברוק ברק ותפיצם שלח חיצך ותהומם משורה רק ההל ואחד מן היושבי מפסיק ואומר ברמיזה על צד הזכן איך שיהיה רחמנות ואני איני מבין איזו רחמנות ממצמץ בצדקתך את אינו האמנית ומושך בכתף אותיו זה חלקו של זכן השמי גידל דו כזה ובמי ההשם נו מילה יקו מהבדי דמל כהו אמנם ובאול תורה אלא אול מלכות גם זה צריך שאל מלא מוראה איש את ראה הוא חיים בלאו אבל את השאר מי שלח להרי חושך אם לא הוא בעצמו שמה מיני לא אכפת לו שיהיו לגועים ובנוגיה למפלת הבין היקיר הצעיר כאן הרי דברים אחרים לגמרי כן יובדו חותמו, לחייו כל אלה הם כמתים וחריצים מרעם צבע קפותת האתלס שעליו מטנת הגביר הישיש יעריך ימים קפות המרוחה, בלה ומתלבנת נלאג ומעורר חמים הוא בחוב ההקיץ הקטן העגול והירוק שעליו אכן גם בקירי הקובה הישן הזה רשמי צרות שעברו הן היו היו ימים שיתנוסס לתפערת על ראשו של הפרינסל היפה בשעה שרחב על האופניים העיקרים למסוס כל רואה אבל מכיוון שכלו ימי שימושו של קוב הזה נתגלגל באשפה עד שיעורה בידי הזקן החלכה שנתו של הזקן מתחזקת רונה ומתחיל להשמיע כל נחרה דקה להוריד מפיו הפתוח סילוני ריר על זקנו הצהוב הנקרח העומד במרדו ואינו הופך לבן על אף כל היסורים כאילו לא היה רואי לחשיבות זו להפך ממראה כנבוס כה לחסף חיבר היהודי בעל הרחמים איש שיחו של בצד קלחה מוסיף להתבונן אל הישן האומלל והוא נזגר בקשי המלוא הוא בייגיאו יגיעת עשוס בעולה לבן נמוגים ברעב בשבוע הבטלה בחוסר העבודה והפרמסר אז יגער במציקי הזקן יקרא להם דברים אחרים ויחליט אגב גררה שהחיים אינם שווים אבק תבק יבסוף הוא עומד מי יומר קדיש אחרי מותו של חיים מתי זה ופתרון אין הנה מסכם המרחם בכל ניצחון זהו האדם יש לו במה להתגעות הייי, לך שתסתכל איתב ולבר רחמנות רבותיי, רחמנות ומה אתם אומרים לזה הרי העביר בהיר כמו שאנוכי יהודי רבותיי מי עוד לא קידש את הלבנה אחרי יום ביור צייט מתחיל לזקן לסוכח על דבר ניצחונות היום על הלילה מה שייך לכאורה ההשתנות, מיום לחברו הרי היא רק ברגעי מספר העולם שבוע שניים עוברים והנף כמין הניכרת יותר ויותר הנה, מערב השבת הקצר בעלך, נתקצר הלילה בשתי שעות שלמות, שעה בבוקר שעה בערב סוס יסיס הזקן לקראתי עביב, ההולך וקרוב לחמה כבר פנים אחרות לגמרי עצמותיו מתיישרות בפועל ממש החממות הרי זוהי חיות באמת עברו לבלי שוב עוד ארוחות העודפות בצד ובקטף ומכניסות לתוך הקראים את צועת השלג עם ים מחתיה חלף הרט את המסמר הלוחץ והנוקב אדמוח העצמות גז על החלוחית הכפור זה השיפוד המצונן המתמס מס, הנוזל ויורד ממהל מן השפם על השפתיים והזקן בקיצור מי עוד כמור ככה עם מעטי השומר יודע את אופיה של הקרה כדוואי לפעמים הרייתה מרבה להתלטל ממקום למקום לקד ריקודים ברגליך החולניות לרוץ אנה ואנה בשירית כוכחה להקות בידך על מותנך עד שגופך בהוכשם מתחמם קצת מתחת לחוטונתך העבא והמזוהמת ואז נעשה בשרחה חידודים חידודים מזע אז איך המקיצים סבלנותך הפוקעת ואתה מבליג על התשובה הפנימית לעמוד בלי נועה פרושת את נעלי ידך הקשות ונושא אצבע נקפעה לשימה בחיגך ולהתחכך להנעתך והנה דרכך גדורה לפניך כל המלכה או לבתו הוא כולך מאותף בסמרתותים, אבים, הדוקים כתינוק בחיתוליו ואצבעך אינה שולטת מה שייך כי על כן יהי העביב מחדש פני טבל ובורה עולם אחר גדך הקלים והמידתך קלה ירחי אדר וניסן אומנם אינם עוד קיץ ופשיטה שאין עוד בלילותיהם כלל מה שמורגש בליל שבועות קדומה למשל ועולם הלא הכל בדרגה אחרי ייצר אחרף גם זה מחיין אפשות הרוח קל אינום מסתאר אינום אתלטל אינום ילל ועף כששלג יורד מדקופה זו אין זה שלג של ממש אלא מים זקים, תהורים פושרים גם הרח הוא כבר אחר לגמרי נפשו שלך אם מתי נפתחת ואף לדבר הוא מתחיל יותר בחורף ניתן עליו לעמוד עד שיעיר חליל את הבריות לפעלם באותו הדבר שופך רעל בליבותיהם של מאות אחוזי תנומה ויגיעי כוח אותה התקיעה שהייתה מפרדת בין יונקים ואמותיהם הייתה לא חצוצרת דרור שיבה אל הדרגה שמיתה שבביתו של רובן בעל הגלה לא כן עכשיו בעביב אתה עוזב הוא את מעמדו לפני זה שעה הגונה לפני החליל קרם בוקר תחף משייקיר בין תחלת לחריתי ולא עוד, אלא מאחר שאינו כפו כבר אינו ממהר למעונו כי אם נכנס מתחילה לבית המדרש שבחצר להתפלל שם הוא נתקל בהשמה של עכשיו שעדיין הוא לא כמחת בבשר חי אחר רגש הזה אינו נמשך הרבה חי מתי מתתף בתליטו מתתף בתפילה וגדולות ומכיוון שהקלוי זרק בימות החול הוא מרשה לעצמו לעלות אל קוטל המזרח שם החלון פונה אל העיצים העבותים שמאחורי ביתו של הגביר אל הדשעים השמש עולה ומזהיב את כל אלה העומד בתפילה הזכן מהרהר כמה פעמים עבר הוא בחצר הנאה הזו והמקום נעשה חביב עליו הכל נעשה חביב עליו ועל הכל הוא מלמד זכות החריפות שבמרירות חייו כמו תפוג החיימה הקבורה כאילו תגווה ואף עם קלטו הוא עושה שלום באומק לבו אחר התפילה הוא נכנס אליה והיא מחבדתו בחוס חמים לפעמים היא מעניקה לא מן השל מהפה שריחם נודף הוא חושב באותה שעה שהלמלא היא שעמדה לו לא היו מחזיקים אותו כלל פה אלא ינה גדם מי שנקצצה ידו בבית אחרושת ונתחייב הגביר לזונו היה ממלא את משמרתו שלו ומה היה הוא עושה אז ועכשיו ברוך הבורא שהקדים לפועה למקה מה שייך ברם של שמש העביב לא תמיד שווים הם השמש אינו מבריק ביופיו לבד הוא אינו מפיץ חמימות גרדה הוא לא רק מעלה ארוכה ומרפה הוא גם מחוץ ימחץ הוא חייב יעורר והתקרנב חיצב ישלח בניגאי בני האדם גם חושי הזקן והרגשת מחובו יש שהם מתחדדים אוכשהו רואה את הבעת נוספת על הצבאה של שי נרחל או הגיל חדש על אוזנה אוכשהו מאזין שמץ מנסות לידוע לכל והנחשב למנהגו של עולם הוא חש בכל תוקף מעין אותו הרגש שהרגיש לפני איזו שנים כשחלה ואכל ביום הכיפורים ומה לא לעשות גדר מזה הוא עצמו עבד נמכר בחצר והיא הרעילות תשים לב לדבריו היא רגילה בכך אישרתה תמיד בוית גבירים היא אומרת שאחרת לא הייתה טובה ממנה אבל לחשות כיצד הרעשת אישי אשת בנו והיא לא הייתה הביטו וכי גם אז היה מחשש וזה מה אורגה בכל אופן לא מחשש רצה לרב מספר לו הכל הוא רובין בעל הגלה התחיל מספר בשיחות רעין שמתגלגל הדבר לדבר בחיים מתי כי זה האחרון רגיל בימים האחרונים למלמל תמיד בפני עצמו דברים שאין ביניהם כל שיחות ולחוצי מבין לאוסב חצאי עברות מן קלב זקן קלב סוס הכל לוקחים יקוב שלי חטוב לו אולמי עבד גהינום גהינום בליבי מה דרוש לי סוס זקן אל הרב מה לעשות אין עיצה שמו אל בני עד רב הלאה אפר הוא השתדל לצאת משכונתו לגמרי הוא להשתקע בחצר טוב היה אילו היו ממנים אותו גם על ניקיון החצר סחרו אפשר שהיה נוסף והייתה ידו מסגת לקנות לפעמים לבטרה נרות לבית המדרש והיקר היא אולי הייתה נחלמת מפניו אל מלא היה הוא תמיד לנגד עניה הנפש שנית אוהבת דרשה שינויים תיקונים אבל כדי להשיג מטרה זו הנה צריכה הייתה שין רחל להשתדל לפניו גופו היא הייתה אצלו פועלת בלי שום ספה כך משום מה לא מצא עזקן לעולם את השעה מוכשרת לדבר בזה אימה ותמיד היה דוחה את העניין ליום אחר לשפו בחצר מעט יוסף חיין ברנר בי יוסף חיין ברנר לאia בקרונתיר, please visit LibriVox.org Read by Omri Lerner Jerusalem בחורף, הסופת סיפורי מת יוסף חיימברנר, סיפור שלישי, בחצר, חלק בית, פרקים דלד והיי, ערק דלד מימות החורף הרי מחשבתו של חיימתי, ככל גופו, כפועי לגמרי, ועולם ימים האלו, בקרוב העביב, פעמים שמתעוררים בו כשהוא עומד על המשמר, ציללי תמונות ודברים ממה שהיה סרטוטי פני העבר מסתמנים יותר במוחו המרוסק, ויש גם שזכרונות בהירים ממש חיים עולים מתחום הנשיעה, כאין אותם העולים לרוב במוחו של האדם קודם שתתערף דעתו עליו ומדריחים מנוחתו יש שהוא נזכר בביתו שנסעה לאמריקה, לבקש שם את אושרה, שפרינצה הישמה, היא הייתה עושה פוזמקאות, חברת ובלה הייתה, וכצף של רוק היה נראה תמיד בזוויות פייה בעצם מענה היא לנצר, מפני שני תיארה, מפני המקומות החדשים והאנשים הזרים שלא ראו העוד אלא ששמעה לכל אחיה, הנך, ולכל שווחב שהיה משבח את הארץ ההיא ווירוות הימים מתחיל ליבה רוחש, האומנם, האומנם לא יימצא המיועד לה גם בארץ כזו, כלומר אפשר הדבר שגם שם יהיו כל הבחורים רשעים ובעלי גאווה כבחן לא, אי אפשר הדבר, אומנם, מיד כשנתקבלו מכתביו הראשונים של יעקב מן הקסרגטין, שבהם היה כתוב כי כותבמו אחד מימי ידאב, חייל העובד כבר שנתו האחרונה, ושמו ברוך גנזיל נולדה בפתאום לשבועות החדים איזו תקווה משונה, שלא ידע לתת לעצמה חשבון עליה אולי זהו, וויותה יודעת לכתוב קצת, התחילה להריץ לעיר, השייעקב עבד בבצבא, מכתבי להב משונים, מלאים התרפקות והתראות על הובה, שעל ידיהם רצתה לבוא לידי התבדעות עם האיש ההוא בשמו היקר והנחמד אדון ברוך גנזיל ועולם חליפת אגרות זו לא נמשך הרבה, והיא נסעה מעבר לים ביחד עם הנך הנך זה היה קרח, בעל שפם עשוי ומתאדר בלבושב עד מאוד פניו היו מזכירים בורית נמייסה, הוא אהב בכל נפשו את נעליו הנוצצות ואת כפתוריה המוזבים של קוטונתו הלבנה לבנים, זהו העיקר בחיי האדם, היה שגור בפיו, הוא עבד בבית מאפה גדול, ייחוסו אל בעליו היה יחס שלב וחביב של נכנה הוא שהיה שמו אל הצעיר ממנו נועם על האקספלואטציה וחדומה, היה הוא מגלה שיניים מושחרות ורכובות מרוב החילת שוקולדה מוציא לשונור, עושה העוויה מגוחחת וקורה חכם שלי, שפציאליסט, מה אתה שך? סקפוליטציה סמציה, לא עדה ככה מכל רע לעולם נבוני, בוודאי יודע נגיד איך דיכיות ובוודאי טוב היה, אילו הייתי אני בלבית והוא משרתי אז הייתי מראה לו מי גדול מימי, ואתה לעבר האוקיינוס, הינך, שם מה שאתה עשה, שני דולרים ליום, שומעת שני דולרים, בחספינו, ארבעה רובלים ליום לא קשה, אני אמצא לי את החליטי, עוד אצלי יעבדו אנשים, לא לעולם יהיה בעל מלאכה, מלאכה מלוחה, לא בעלף, כך אומרות רק נשים זקנות פה קונדיטור ושם קומיס, בעל אסק, מי יודע מה, ארץ החופש, היום להסתכל כסף, ובארב אני מתלבש כפריץ, ואיש לא יקירני מי אני כל כס, מחולות, כל זמן שאנשמה בקרבך, חיים, הבגונח, חכה, ומעט המדמי שערקב בכן כמותך, והבאיה גונח, היא מטה, את אלה בוודאי לא יראה הוא שמואל אצבע אחת, וגם דרגול או טובה, שאל מה הוא רוצה, מה הוא מדבר, תיר ופדעת, רעיונות מאופחים, וכי הפבריקה אינה של ריב גדליה, וכי הם אינם חיים ממנו, וכי צריך עוד לדבר בזה שאילו לא היה רוצה לתת להם עבודה, היו הם מאיתים בראבו אומנם זו ימט, סחרה מועד, בוודאי, קשה לחיות, גרוסמן מרוויח הרבה, אבל ראשית, מה זה לא בכך, והרי לא ענו נלמד את ההשגחה למילתת אושר שנית, תמורת זאת יש לו תרדות רבות, מרבה נחסים, מרבה דאגה, ובשלישית, הוצאתו, וכי יש לדמות, הוצאת חיימתן, להוצאתו של ריב גדליה חיימתי לא היה מספר מחשבותיו אלו לשום איש, שוכב וחושב מה שחושב בדעבון לב, ושותק חברתו הקטנה של שמואל הייתה אומנם שונה גם ביחוס העלב, מחברת הבוחור, הגדולה וההליזהה שהייתה מתאספת, בהרבים ובימי השבתות לצאת במכולות ולשתות קוסט שאחר אלה מתאם מספר חברי שמואל אומנם דיברו הרבה, צעקו, אך בכלל לא להגו, לא היקלו ראשם גם שתייתם הייתה לא שתייה של גואים, שתייה סתם, היא הייתה מתלווה בקריאות שונות בדרשות בביקוחים כי מה שם, אתם מתי, נערים חביבים היו, לא התביישו במלכה כחבריו של הנך, ושמואל שלו הידף כמתחיל תמיד, אחים והחיות, עלינו לדעת כי אנשים עובדים על אנחנו ועם זה, מה שייך? זר, זר היה גם לחברזו, תמיד כשהיו מתחילים את ענייניהם, היה לי בו יוצא, והלב הוא נביא ובכלל, דברים בעלמה, וכי מידה גדולה היא באמת לקנה באושרם של אחרים, מה אפשר לעשות? ולמה דווקא הוא? לא ממנו, הוא תחל העולם, ולא בו יסיים צדק השמש הבטלן שאמר, אשרי אדם מפחד תמיד, בסופו של שמואל, הלא מוכיח בעליל מה שייך? הוא לא היה פיקח, שמואל כא, לא היה פיקח, מחליט הזקן כשהוא זוכר את בנו הצעיר בכל דרכיו, מעשי שטוט האם לא הסחוק הוא? הוא מסר את נפשו, ודרש שחר יותר, כאילו רק כדי לקיים מצווה דרישה וכי היה כסף נחשב בעיניו? רק בפיו היה מפתפת, פרוטתי היא פרוטת עובד, פרוטה של אמל וזהה, אבל באמת, כלום הייתה בו דעה לשמור את הפרוטה הזאת? איך היא צבר מעולם? וכי נתן לי בו מעולם שלא להיות מלובש כמחזיר על הפתחים? תמיד נמצאו לו חברים טובים ודברים טובים, ואפילו אם אלו הערילים שעבדו עם הובבית המתווה, השתדל להיטיב ככל אפשרותו, והתהלך עם אממ כאך וריה לא, טוב הרבה מאשר הם יהודי, והם, גועים פשוטים, לעולם גועים הם, מה לדרוש מהם, הם צחקו לא פעם על פתיעותו של בן חיים בריאה משונה הוא היהודי המצורה על אז אף על פיכן מוסיף הזקן להגות, מה שייך? בן סקונים נצמד לליבו ודווקא יותר מכל שאר הילדים שמולכה, שמולכה, היקה, נעות הספתיים היוושות מעלהן אמנם ניחוד לא ניחד ממנו, כי בנו, אוי, היה מאשן בשבת, כי לא היה, לא היה ירש המים כלל, כי בטישה בעב וביום הקיפורים, היה הולך הירה, מתעשף עם הדומים לו, ואוכלים, ושותים ואף לא יש כך האמתי לעולם את תשובתו של שמואל, שהשיב זה פעם אחת על תוכחת עב בדמה לעולם יזכור את מענה העזות, כי את הגהינום יודע העובד כבר פה בארץ תחתית, והלב להאמין רק בגן עדן התחתום עד רגע אב האחרונים לא תצנה המילות המשונות האלה ממוחוש לזקן החלכה ואף על פיכן, לפעמים, ליבוא עולה על כל גדולתיו מרגש אהבה עזהה לבין הסורר והמורה הזה אהבה בוערת ותקיפה, אהבה מבלידת, אהבה אשר לא ידע כמוהה לבניו האחרים וגם יפה הלאה, לא היה, פנים ירוקים, יבש, כאלוליו, אינאים קטנות פרק הי חיימטי, קיבל מכתב מייקו, מן הצבא, ובערב, כשנכנס לדירת קלטו, אחרי שהעמיד בפינה את מקלו וישב בגניחות של איש סוויימים, שמח להזכיר לשי נרחל את קורו הטואליה מכתב יש, השמיע בכל מבשרים, והיה מוכן לשלשה לתידו לתוך כיסאו ולהוציא את פיסת הניאר הנחמדה ועולם שי נרחל הסתפקה רק בקריאת מכתב, ולא חדלה להמשיך את עבודתה, החנת תה הערב, במינטנועה של גאהבה משונה, תולדת הקרתה בחשיבות שירותה מותנה היו חגורות באפודת בדלבן, חזה השמן והניסה התנודדת תחת חוש הנאה, ופניה האגולים והבריאים היו רעננים ופורחים יפי פייה פריץ הגמורה, הגה הזכן בנפשו, ואחרי היזורגיים של דממה קרה בכל עצור כמעט בלחישה ובכן אינך רוצה כלל לדעת מה שיהקוב כותב מה פירוש איני רוצה, ומפנימה אינלי לרוצות, איך היא לא בעלי הוא? אמת, מי יודע מתי ישוב? אחרי בעלי הוא, אך על הפני אין לי, אינך ארות וגם לקרוא איני יכולה צילסול כולה שרת שרתת בלבח אותן אומנם גמגם ראי מה חפץ צילישול, מה שייך? הוא, הוא, כוונתי, הוא, הוא אינו יודע לקרוא יהודית לא, בוודאי אוי אוי ימים טובים, אין למי לקרוא מכתב יהודי לי קרה הפירוש שיחיה, תודה לו מה שייך? בעלך כותב, ניסן, חג הפסח בקרוב, הכל מקבלים מאות לימים טובים מה שייך? אה, כולו נפסק מאליו, והוא נשתתק תוכלתו נחזבה, הוא אינו מקבל שום תשובה היא ממלאה קומקום אחד חמין, מעמידתו על תסכסף, נכונה לסייטו אליו, אל הגף הקונטורה שבחצר הרבה תשכי שם, מה? אני שואל שם, שם תשווי הרבה, ומה בכך? רציתי לדבר עםך, מה שייך? בעל דירתי, אשת ראובן, אפשר איתה סברה פה שנרח ליוצאת, כשהיא מחזיקה בידיית הקומקום, הנוצץ והיפה איש ציחתה נשאר על מקומו כלקוי, צער של ילד מוקה, עולה ומפהפה בכל עבריו רגע הוא אומר לחקות עד שובה, הוא להראות לה כדוואי מהי, להגיד לה את הכל ומשנה הוא, הוא קם ועוזב את הבית בחצר כמו תמיד בשעה זו בסוף החודש יימש שחור הלילה הכוכבים הגדולים עם הקטנים נוצצים נוצצים ואור נוגע עין כיפת השמיים נתויה, חשכה, יושינה, דוממת, הלחלוחית שעל הקרקע נגלדה יקבות הכור לא נמחו עדיין נשמעה הנהמת פולקן, זה מרנפש, העשור בשלשלת זה יותר משבע שנים והיוצא לא סמלב לזה הוא ניצב בהפלאה בלתנועה מוכו, נצמלא נמלים, מתה הוא נח הוא עמד ככה זמן מרובב, פתאום דובבו ספתיו גם אני, כלב זכן, מתעתי קרובה, ואני מחשש אינויב זהזעו הוא והעיר הוא בומין חשבון הנפש הרעיון, כמתתו קרובה, העיר את כל עברו באיזה מין אור חדש כמו איזה צעיף נפל, בפעם הראשונה כאילו חזה, מה היו חייו ודבר משונה, לא רגיל תפסו חיימה אוכלת לב נפש, חיימה מקרקרת עד היסוד חמתו של כוף זכן, מעורבת בצער של איש הרוח חיימה שלא ידע כמותה מעולם, הוא צטבו ושללה ממנו כל הירהור תנחומין, כל נדנות של משייך כל אפשרות לחשוב מחשבות נדמה לו, שהוא כן, הוא ניה מוכשר לעשות בשעה זו מעשים אשר לא יעשו בליבוק אינן רק רגש אחד, רגש היום כאילו הוא עמד, וקצב חותכת גידב אחד ואכל סוס זכן, כל ימי, בצלים, בצלים ולא יותר, בצלים וזה הכל היום הוא משונה היה חיזהיון, מעקלת כל הנפש היה החשבון חמישים שנה עברו עליו, כל כוחותיו נשתקעו פה בחצר נשאר לו רק למות, לעבור לשם, והחצר הזו גוזלת ממנו גם את השם גם עולמו הבא חשך בעדו, היא לא יצאה עוד מהגף הקונטורה ארכיבותיו היו נוקשות, אוכז בצידי ביתנו, משתעל, תלתל את עצמו כמי שבינתו נסתתרה ממקום למקום לאחרונה נסה את עיניו ולחלון הרחב, המואר והמחושה בבילון העיניים היווישות הביטו, התבוננו, נתמלעוד מעות, ולא יכלו לחדור מבעד למסך אז התעורר בוצורך אז בצעוק, לקלל, להחריד שמיים וארץ החדממה לא הופריה חיבות הקבר דלת הכניסה הסגורה היצלצל בפעמון, הוא ידליק את החצר ויקיצקץ, הוא יביר תבירה, ובערו כולם יחדיו ואין מחבא באשר יסרפו לבו, מת בקרבו הוא רעד כשהגיעה כל גודל המעשה הזה לידי הקרתו תמונת בנו העבוד רחפה לנגד עיניו פנים לא יפים, בולטים ישרים, עיניים לא גדולות, תמימות איי, טוב, טוב, יחוש וייחוש ועולם הוא ידע שלא יעסק הדבר הזה לעולם הוא ידע את כל אי אפשרותו של מעסק הזה מצידו הלא והרצון אמנם נהיו לא של חיימתי אבל הידיים היו אותן הידיים החלשות, השבובות הידיים שאינן לא מגן ולא מחסה הס, הנה צעדים, היא שווה, לקראתה? שומר, הכל, כל הפרינסל שומר, אתה פה? אופל, מה מתנמנם אתה? או השד יודע אותך, מה אתה עושה? היא זהר על תשנה והתמונה הרמה נעלמה מאחורי הפתח תח, תח, תח, הוא מה הידע הוא עדת באופן אבטומטי כל האדון הוציא את בעלה מן העולם האחר שהיה בו לרגע, היא אפשר לעשות דבר הם, אינם יראים, שערה אחת לא טיפול מעל ראשם לעולם, הוא כפולקן מרוטה כלחצר בכבלים עובדן עולמים בנו, מה סופו? כזה היה, כזה הובע וכזה עד נצח שורש, בארץ הגזר הקרת אפסותו המוחלטת הקרת האמת, כי להם לא יעשה דבר לעולם הכניסה דממת כבר לכרבו ועל זכרונו עלו שברי פסוקים מהמכתב שקרה באוזנב לפני שעתיים הפרוש שיחייה ועוד כותב אני לך שני רחל העיקרה עד בוודאי ברוג אז עליי ובוודאי אינך יכולה למכול לי בשום אופן אבל השם התברך יודע ועד לא אשמתי היא ולא כתבתי לאח כל העת מפני שקשה לי להדעיב את ליבך טוב שאני רוחלה קשה לשקר והאמת וואי וואי וואי לבעלך שאני רוחלה שנפה לכאן אוי לי והבוי לחיי אל מלא ידעת שחיי בכאן אינם חיים כלל ממש אתם אינכם יודעים כלום מננסה פה מי שלא היה בעצמו ולא ראה בעיניו היא אפשר לו לדעת אף אחת מאלף ואין לאל איתי לתאר הכל כל הימים המרתיקי סוף סוף יוקה לי ואומנם לעומת אחורף הראשון אחורף הראשון קשה עד לייציאת נשמה אין בכוכי לספר הכל וגם עד במכתבה היא נמרי להכותב שלא יכתוב הכל כמעט שאין רוצים כלל למסור מכתב יהודי ובאמת כמה חריש עברה השנה הראשונה הכל אחת צערות וישורים כמה פעמים כתבתי לך שפה לא קשה כמו שומרים וזה אומנם אמת אני רוצה לגרום לך שברות הלב ובבדאי לא היה בכוכי לסבול כל זה אבל האדם קשה מאבן ומתרגל ואני מתנחם בעוניי שאין הדבר הזה לעולם ובכרוב אזכה להיות אמך ביחד יונתי אוי שיני רחל שיני רוחלה בשום אופן אני מבין איך זה ישר בעיני הבורא שיהיה אני כאן ועד שם לבדך גלמודה ואיך עד חיה שם אני מבקש אותך בדימות שליש כתבי בעריכות ובפרטיות איך עד חיה שם מכל דבר שורש צחוק הלוב ביוולי דעת מעווה את השפתיים הלבנות והקרות העיניים הקמות מביטות ניחכן בלי חול ריפוף לרגע הוא מתבטל בכל השר מסביב לו רק רע לא היו אתה עםו יקוב או שמואל מה נופל היה על צברם נופל ומנשק מנשק ובוכה הזכן מפסיק לשעה את הלמות מתה הוא ונרגע קצת פתאום מתעוררות מאיזו קרן זווית שבליבוא המילות ללאג זכן פטי ללאג ולקלס תחתך תחתך שווה הקינה המראה לשפוך את תמורהה נמשכת שעת הפלולית וליבוש לך עם מטי הזכן יימס יימס הכל מתנדף הוא שוחחי עכת כל השם מסביב לו יקוב הוא היא שמואל הכל כלא היה הכל לא חלום וישמועד פיקותיו לא ישמעו הכל אחת הכל עבד הנלילה ונשע רק להורר לסליחות אז יראיש את אוזנב מן העלייה כל צחוק רם ודשם והוא מפסיק הוא חוק קצר המתם הוא רם דומיית רגע ואחריها נפץ של זכוכיות פעע והכל שב לקדמותו השמיים קפועים סוף הסיפור בחצר מעת יוסף חיים ברינר פרט אחת להגרות בי יוסף חיים ברינר זה סיור לבריבוקס כל לבריבוקס speaking זו על פרקטו מיין. כמה שאין הרבה חשבים לבואו, תלוי ורוווקס.org הלב על אמאי לרנוב, ג'רוסלם בחורף אסופת סיפורים מעט יוסף חיים ברנר סיפור רביעי הן דיל חלק הלף הינדיל, הערובד בבית רב ירוח המנוח סופר סתם, הראו אברך גרוש כבין שלושים, קטם וחלוש, זכנו הקצר והרח, כולו הרפה והרצוץ לחייו עצומות והמקומתות, כפותתו הקלה, המגיעה עד עכיוו, כל זה מעורר מעין רגש חנינה, חריף ונוקב. כל זה נותן לו צוויון של ילד מגודל, חולה ועדין, ואל יקום יצחק בימבם החסיד הקוידונובי, המתאכסן ששנה בבואו במי אלול לקנות סחורה בביתו של רב ירוח המנוח, קורא לו להינדיל, הינדיל, על שום חלישותה וקלישותה של בריאה זו, אבל הינך, במלאו, לא נשמע מפייש מעולם, הגיב עצמך, בריאה נמוכה ורפויה, מדברת בחשי ובהברה מרוסקת, צועדת לאט וכם מתגנבת, והינך, אתמה. הינדיל, הרי כינוי נפוץ זה מתפרץ מתוך הפמי לב, אלא יש שמוסיפים עוד גבר, למור, הינדיל גבר, מלחתו של הינדיל מלכת שמיים, כאמור, ועולם סופר אומן איננו. כתב ידו, אינון, נעה ומיושר, וגם לא מהיר הוא הינדיל בעבודתו, בשעה שחבריו כותבים זוג פרשיות ומקבלים משחרה משרים ושלוש פרותות, הוא אינו מספיק לכתוב אלא שתי מזוזות בשמונה פרותות. ארבע האחת, דובידקה זולל בסובבה, זה בעל החברה העליז ושמן הלחייים, הלכות אחרי החילת צפיחיות גרש ודברי להיצנות ומורידר ריר עבי על זקנו המפוטל והמסובך, הוא פעמים שמסתקר ביום גם קרוב לשמונים אגורות, והינדיל מיימב לא הסתקר יותר על עשרים. אמנם, גם לדובידקה אין תרפת אלפים, אבל הוא עצמו חייו בדבר, את כל מסקורתו מבזבז על החילה, כלום קלה היא החילתו של הי זולל וסובבה. בעד החילת שבת אחת, בפונדקה של חיה האגונה, פעמים שהוא משלם כחציר ובלשלם, וגם במהות החול לא ימנה מן אפשות צפיחיות, גבינות ולפעמים גם חתיכות ראה מבושלות. לוחן הינדיל, החילתו לא עליכם, הריינה כלום, החילת תינוק, מעט מרק ופורסת לכם דקה וחדומה, ולא בכדי הוא עוין בליבו את האכלן הברי כגוי, ומתלונן על ירוך המנוח נותן עבודתו, החייו היחידי במיעוץ זכרו. זה היהודי, כלומר, רב ירוך המנוח, עשוי לדעת הינדיל לרקב על גבי כתפם של השירים. מעט קוניו הוא לוקח פרוטה יותרה בעד מזוזותיו של הינדיל, ולהינדיל, כותב המזוזות, אינו רוצה להוסיף כלום. וגם יריאות לכתוב אינון נותן לו, מפרנסו אותו בקטנות, רק בקטנות, במוזוזות, במוזוזות, והתעבותו בניין הגד, עצתו, שיתן הוא הינדיל ספר גריטות לציר לזוגתו, וכי הייתה מלי פניה. בירוך המנוח, זה בעל ביתו של הינדיל, הראו יהודי מטופל ורחם מזג, צברות דק וחרוך במתפחת השבץ, זכנות צהוב מחודד, חותמו ארוך ונפוח, פניו פני רחמנות צבועה ורגילותו, לגנוח גניחות ירש המים, מודגשה. רב ירוך המנוח, זה גם הוא אינו אומן יד גדול, וועצמו, כמעט שאינו כותב כלל, הוא יותר סוחר משהו בעל מלאכה. הוא יודע כמעט את כל בתי הקרח הגדול, איש איש ומאונו, יודע את כל הסוחרים, פנים אל פנים, יודע בשם את כל חסוכי הבנים בעלי הכסף, את חברות בעלי ההגלות הקטנות, וכל כי יוצא בעלו, שדרכם להזמין אצל סופרים ספרי תורה בשביל עצמם, והוא, רב ירוך המנוח, סיתון לאותו דבר, מחזיקו פועלים בביתו, ביחוד חניכים ורבקים, וגלגלי המכונה מתגלגלים. אפילו שמואל גרונם המפלי, שלא ייבצר ממנו לכתוב פרשה שלימה, בכתיבה נפלאה על גבי שטח קטן של לראש עץ החיים, נזכק לו לרב ירוך המנוח, הסופר סתם, דירת רב ירוך המנוח עומדת בתבורה של עיר והאם בישראל, בסמטת דחוקה ומזוהמה, סמוכה לפרבר חצרות בתי המדרש, והיא בית אוסף לכל מן דעסקי במילי דשמאיה. בחדר הכניסה הצר, לפני הקירה העשויה כאין כוח, על הספסה לצל משקב הילדים יושבת בעלת הבית. אישה בעלת קומה ממוצאת שפנה הכאין הדונג ותנו אותי המרושלות והיא נודעת לשתכנית ולדבוקה מאוד במנהגי עבות. יושבת ומטפלת בהכנת חמין או תלבשיל של גריסין, לכאורה שלווה ושקת מסביבה, אבל באמת לא תכדל הפרגע מרתוח. היא רואה בחורבן ביתה, מרגישה ברעבון ילדיה, ולפיכה חשקם והערב היא מדברת משפטים אימו, הגזלם, עם ירוך המנוח בעלה, על הסקב ועל דרכי פרנסתו שאין דעת ענוכה מהם. תמיד היא מנהבה רעות, זו אפת ונרגנת כל הלילות ובלחישות זהומות עם מטראית בעלת אדיר שסופו להיקבר בתכריכים של צדקה. ראה גזלם, ראה לוחשת היא לא בזם קבוש, כל הסופרים שבעולם עוסקים במלכתם ודיים, ואתה רק סוחר, סוחר, סוחר. בהקול בחסף זרים, קפצן, אפילו ההפצים שמאם אתה עושה את הדיו הקשרה הרי אינם שלך, ועולם שומע אינלה. רב ירוך המנוח יודע העומנם שהחשבון שלא אינו בכיתוב, אשם ירחם שאריבית אוכל את הכול, אבל כך הוא מן הגוש לעולם בימינו ובכל הימים. הרוצה לעשות סחורה, על קורחו זקוק למלווי בריבית ומשתקר בחובות, וגם הוא ירוך המנוח כבר משחף בזרם ואינו רועה לו מוצא עוד. וחוץ מזה מאוד מאוד אוהב רב ירוך המנוח לסחור ולסובב הגלגל. צאר לא המקום אצל שולחן הכתיבה בלבד, וטענו גדול יש לו ליעוט מביתו המהופש והתחוב כמין יריד. בכל פינות שאתה פונה על השולחנות המגועלים, על הספה המזוהמה, על הספסלים הצולעים, מוטלים יריאות, מגילות, גבילים, בתים, גדין, תיקים, רצועות, פרשיות, תפילין, מזוזות ויהודים שונים, ערב רב של כלי קודש, סופרי סתם, שמשים, חזנים, מגידים, בעלי חברות, נושאי חבילות, שולחניות, לבושים בגדים מכל המינים והנוסחאות, הומים בז'רגון, שחציו לשון קודש, בהברה הליטאית פולנית, זמותית, או במבטא של רוסיה לבנה, פעמים במגע ומסע, נושאים ונותנים, מוכרים וקונים, מטווחים וניצים, עומדים על המקחים ועושים חליפים, הנאה משונה יש לו לירוח המלוח לירות את ביתו מלא אנשים סוחרים. אמת, טרנסה ופידיון, בידוש לקדוש ברוכו הם, אבל סוף סוף הרי עניין יש כאן, משחר, העיקר הגלגל חוזר. ביחוד, טרב המהומה הנאמה לפני הימים הנוראים, בירח אלול, בתקופה של מודעות רבות ואזהרות גדולות, באותיות אשוריות על דבר מניינים, מקומות בקלויזים, מעמדים, חברות שצים אתיפים, את רוגים והסקי קהל. אז יתעוררו לבוא אל בית רב ירוח המלוח כל הסופרים מהעיירות הקטנות שבסביבה, וכולם, בכפיפות קומה, בפי חוטונת פתוח ובהילוך משונה של חשיבות מיוחדה, ראשים משמעים דברי תורה, שותים תאים מצונן מן הבקבוק ומשתיקים את הקולות בששהשה ממושך. ואף הוא, ירוח המלוח בעצמו, נהנה ומתלהב, חותף ולופת את ראשו בחפות ידיו משני צדאב, כשהוא סותם באגודלים את עוזנה וצועק. נגינת ירבוביה ומהומה בלולה זו הולכת ומתחזקת בהשתדלות זליג שגאון בנו הבחור של בעל הבית ויד ימינו. פחור גס ומשונה במנהגב, אדוק בדינים עבר קצת ובעל צחוק מוזר ופיראי של עמד על פי נס לכתוב אדרס והיודע לקבל מעל המסע את השחורה השלוחה להביב מכק סלונים או מברשה. וכי אין זור את שיחה, עומד וצובח אברח נויסה בעל פעות יפות ומסולסלות, האוכז תמיד תחת בית השחי, ארגז קטן, שעליו על ארגז, חקוק באותיות אשוריות שחורות וגדולות, תפילינו מזוזות. וכי אפשר, וכי נשמע כזאת מיום שנברא העולם, וכי אפשר כמו שאנוכי יהודי, בעד בטים פשוטים, נו פשוטים ממש, חמש או שמונים פרותות, הלא רציחה איזו, רציחה גמורה. בעד בטים ולא מעור אחד, היח לא מעור אחד, מוכז זלית בכולי קולות ניטלה בפני איש שיחור, ומנפנף כנגדו בידיו הערוקות. אגם לזה, נקרא מעור אחד, טוען העברך, אבל לא יהיה מעור אחד, לא יהיה על חמש או שמונים פרותות, כלום לאית דין ולאית דיין, נו, והמזוזות מתהיה להן, בעד מזוזותיו של הינדיל, שבעים פרותות העשר. חוכה ויתלו לה, כמו שאני יהודי, ואתה עצה בהסתכל? עד רבה, אמרו בעצמכם, האם הינדיל שלכם הראו ביניכם כשמואל גרונם מפלי? הינדיל, מתנסה רב ירוח המנוח וצועק בהנה רבה ובדיחו את הדעת, והינדיל, תעליב הדדך, ראו ון ולבל, מהו? קטלקניה? לא בר אוריין חלילה? התשמעה הנדיל, מה דעת הבריות הלכה? אבל חדה לך גם אתה בחוכמותיך, מפסיק זה לגנת אביב, הוא אינו זהיר בכבודו ביותר. פה אסק, והוא, הינדיל, הינדיל, אין אני מוכר, אומרו פתאום, נפנה אל בעל דבריו הנושא ומתנפל עליו, תדבק לשוני לחיקי, אם אני מוכר. די, תהיה זכורה מונחת כאן. המבין אתה, מוקיע ועולה כל אליקום יצחק בימבם, המסוכח את יהודי אחר בענייני רפואות, ופניו מפיקות הגיעות המיוחדה להם בתור קרוב אליו יחיה. זה בדוק ומנושא אני אומר לך, באוזניי שמעתי. נשאל את פי רב אליקום יצחק, צועק בתוך כך הנושא, וכי לא חך רב אליקום יצחק? אבל מי זה יבקש מידחם רמוס ביתנו, צועק זליג ורותח כולו, מי בשם אלו ישראל, לכל האוכלות? גש הלאה, תגר שלי, מוצא לו רב יירוח המלוח, חובה לגאור בבנו למראית העין. כול לא כך היחה, ועל כל פניו שפוחה הנעת עדן. ויי-ויי, וכי כך עושים לקונים, וכי כך מתנהגים. איי, רב פייבל, הוא פונה פתאום ליהודי בעל זקן מגודל ופני טרמגול, העוסק דרך אגב גם בשדחנות, כשפלוני מתיילו בתוך כך ארוכות וקצרות אצל שלחן הלבלרים, וביחוד מסביב לרווקים שבהם. חכה, מה כבודו אומר לבן שלי, איך מנהיגו את העסק? הוא אינו מהדר פני שום איש. מה דעת כבודו בזה? רובן ואלביל, הא, הרעילי חורה יהודי חשוב, למדם, וברווהן, ואף על פי כן, מה הזאת פנים עושה? אין זה חיסרון לגבי שידוך? אה, רפפי ולסוק, בלי ספק כבודו משדך זיווג להנדל שלי. עדיין לא למד הינדיל לכתוב כהוגן, מתענח זה השדכן, מרב ירוך המנוח מתעורר דרך אגב, עומד וקורה אחת ושתיים בשם הינדיל, מתכוון ללגלג בו. לגלוג זה, הוא מחול שותיו של רב ירוך המנוח. הוא מוצא בזה מן תנחומים ונחת רוח לעצמו. ויש, שאחרי ריצת רגליים והגיעת נפש במשך הציום, להסיג גמילות חסד שבלעדיה חיה ונם חיים, או לרדוף אחרי איזה סוייחר, הדרוש לו, כבבת אינו ממש. עושה בבית העייף ונדקה, בהול ודחוף, נושם נשימות תחופות וכבדות, ומתחיל לתנות את כל תוקף מעשה ויגיעותיו ותרחותיו, כשלא עלו בידו. ועל כל תרדותיו וחובותיו המרובות, מסערות ראשו, מגזם ומפליג בדברים אלו כדי להורר את האוזן. בזוגתו, עומדת אותה שעה מן הצעד, נמניסה מצער, ואוכלתו בכל פיה, כל דרכה והסכב. פיתו מוניגה של שולחן הפועלים, ומהירות, בכיל אחר יד, מעיף עין, קורא בכל שמכריזים בו על אסון נורא, אבל גם בסיפוק נפשי גלוי. הוי, הינדל, הינדל, וי, וי, עוד לא קילית את המזוזה. אחת קלקלתי רבי רוח המנוח, ואחת כבר כתב היום, משמיע דוד כביצחוק. ולתקן המזוזה המקולקלת, אי אפשר? יש רבי רוח המנוח נמלך ומשתתף בצער פועלו, ומדוע אינך מתקנת איתך, למה אתה דוחה כל כך? הוי, הינדל, הינדל, מהבדתה לי גביל יום יום, אינך יודע אלא להיות טועה ומשבש. ומה לך אינדל, מה מבלבל רעיונותך עכשיו, בשלמה השתקד הייתה הערורה, אבל עכשיו הרי באוכשהם עכשיו? אינדל מסיע את חתיכת הערג הפרוס מתחת לגביל, נותן אין נוגה בנוצתו, וחש רגש אצלות, לתרוח ולתקנה. וכי לא, אחת היא לא. אחר כך הוא מרכין יותר את ראשו אל השלוחן, עד שאינב קצרות הריאות מתקרבות על חתיכת הגביל, טובה לנוצתו בדיוק ומוסיף לסרטט. יורה ומלקוש, והסבתת גנחה ותירושך ויצרה. שלא מידעת, הוא מרים ראשו מסתכל בחבריו ובאומדים עליו, ותרעומת מדיבה ומזהזיה משתפכת לתוך קרביו. אחו אינו מביאה בדברים. הוא שותק. וכי מה ידבר ומה ישיב? וכי אל האנשים מרגישים בצערו? וכי יש רחמנות בליבם? היווינו מה זה ייסורים וצערות? ילמלא היו הם במקומו וידאו. מלגלגים הם לא מתקלסים בצערו, וכל זה עושים הם, הם, החייבים בכל רעתו. כי מי יעץ לו לגרש את ציר למלוהם? וכי אכפת להם. והוא הפטי חשבם לאהבים והלך בהצטם ולא צפה מראש כמה ראה הוא גורם לעצמו. ועכשיו? עכשיו אין לו כל. עכשיו גם להתלונן לא יתנו לו, סותמים את פיב. קושיות הם שואלים? עכשיו, מה יחסר לא עכשיו? אה, מתעורר אנדיל כשהגיע אל שם ההוויה, שבפסוק וחרה, והתחיל לקדשו לשם קדושת המזוזה. כמעט שלא קלכלו גם מזוזה הזו. רע מה עשה? והשתכויתם כתבתי ביוד, נסו שירגשתי בזה לפני כתיבת השם, ואני עוד לא הסתכרתי היום להעוכת הבוקר. אין לי לוקח סקין, מגרד את המילות ואף חרה להם עד היוד שבא, השתכויתם. העולם מתבונן על מלחתו התמידית, גרידה ומחיקה, ולא אגל משבתיו. ליבוט אוסס, מתמזמז וצועק, לוא הגיעו הם למקומו. חיי פנוי חיי גרוש, ורא לו אתה מאז, כמה שמים ועודם צוחקים, אכניפים לא התמלד דבר. הקולמוסים מסביב, משמעים, כאן כאן, הוא מוחק כתיבתו המשובשה, ומתניח. אכן, מי מילה לו כאלה לפני שנה? אתה, כשדווית כירוח המנוח, או אחר מאלה הבריות שזבובים להם בחותמם, מזכירים לו את דברה וטענותיו של השתכד, הן דיל חציום משתומם, וחציום אינו מאמין. האומנם דיבר אז, כי אין רע ממצבו, הלו עכשיו ראה לו שיבתיים. האומנם טען בעת ההיא, כי אי אפשר לו לדור את הנחש בכפיפה אחת? סיר אל נחש? האומנם יתונן בימים ההם, כי רק בגלל המחלוקת והקטתות שבחייו, אינו ראוי לשום עבודה? וכי אפשר הדבר? הערורה שלו מורידת ולבור שחד? יד הערורה בכל? הערורה והערורה היו חוזרים בלאג, או איויו הנכירים בו. אבל במאה הייתה צירל שלו הערורה. ובמג רואה, למשל, מזוגתו של רב ירוח המלוח בעצמו. תומר, אינה מריבה ידע על בעלה, אבל ראשית, הלו גם לא ערה אותו הדבר רק באמי מספר. ובייחוד, בימים שלפני הגת, ושנית, כמה מעלות טובות כנגד זה היו לה לשלו. אשת רב ירוח המלוח, אגם זוהש את חייל? הינדיל מצב אליבו, ופינוק של תינוק משתפך על שפתיו הקטנות. בבות אינב נרתבות, והוא מהר הר, מבלי כל חשבונות יתרים, עד כמה הוא סובל, עד כמה גדלוי סוריו, עד כמה הוא יוצא מכלל שאר אנשים, בני אדם סתם, עד כמה הוא מובדל מהם, ומעולה מהם בצרותיו. בדעד יתהלך לו אינדיל בצעדיו, הספורים הקטנים, כפוף ראש, ואכול מרש שחורה. אין איש דורש בשלומו, ואפו אין ידו נוגעת בחפתו איש לסוכח איתו. חצרות פת המדרש הומות, הכל מוצאים להם שם עניין, דיבור, עיסק, כלשהו, מוכרי ספרי רומי לצוציות, ומאזלתר מחריזים על סחורתם, והינדיל, כשיש פרותה בחיסו, הרי גם הוא משתמש בה פעמים להנעתו. אך בטוח, בעצם, אין דבר נוגע לו. כאורה הכנתה ללון הוא על ארץ רבה. בואו יבוא לו אל הפרוזדור של בית הכנסת הגדול, מתפלל בקלויז משניות, קולט בעוזנות משלי המגד, בבית תפילת הקצבים, שומע קדושה וברכו בבית המדרש הישן, והכל שלא מידעד. הכל, כלאחר יד, כדר חגיו, ובדד, גלמוד ערירי. חיי האדם הוא מהרער. מהם חיי האדם? חלום וטולו. נוח לו לאדם שלא נברא. אין דואג לו ואין מרחם עליו. אין רחמנות בעולם. והאדם, כמה נצרחו לרחמנות? הנה חייו של הינדי למשל. לכאורה מה הוא ומה חייו. ואף על פיכן? עולם קטן. באמת, אל מלא היה הוא הינדי להודיע לכתוב, במשל ומליצה, והיה מעלה דברי חייו על הגיליון? אליונות היה צריך למלא. ואת זה כבר הגיד לך עם כה. הבחור הקורך הנכנס לפעמים לבית רבירו חמנוח קרובו, ומרבה שיחה שם, וזה שחק עליו. יש עניינים יותר חשובים אמר. עניינים יותר חשובים? יותר חשובים מזה שאין כוח לחיות בעולם? כן, אין כוח, אין כוח פשוטו כמשמעו. חול שתו, אין לשאר. ומה אתם? חיים שכאלה חיי קלב? כן, אפשר ואפשר. אפשר שבימים ההם בימיו הטובים, כשהנסו ידיים ווית היה לו, לא חלה ולא הרגיש כמה טובה עושה אימו הקדוש ברוכו, ששלח לו אחרי גלגולים ועל פתקאות רבות, את בטזוגו. אפשר שיתאופפו ממנו אז כל גאה גועה בחרותו ועתות לחיי משפחה וחייב עם האישה היו לו למסע ולמקור עינויים. נדמה לו שבלי צירו יהיה חופשי לנפשו. תהי הברב ידו, לכתוב כמידעת יכולתו לעבוד בשיעור שהוא רוצה והשמע לעצת סון אב. עד מתי טי ליל דיבר לו עזדו ודקה מסור להיות בטשורות ותם ונשלם שבח לבורה עולם היי, הינדיל, הינדיל היה עושה לו גם רב ירוך המנוח חוכה ויתלולה והיא לא רצתה בגד היא לא ידע בעצמה מה רצונה אז משחה אל בית הרב אוכדי ביזיון ולג הבריות היא אפשר להכיש אם לא שיגעון החזריות יש בה היא סניתו מן הרגע הראשון שלום בית באופן כזה הרי הוא מן הנמנאות ואחרי אשר האיזה זו האישה הגבוהה והדקה עם איני הקטנות והצרות לירוק בפניו מפיע השחור והרחב אמנם רבתת אהבתו להיות גרוש עוד יותר מי שנתעבר לפנים ליסי אישה באמת, תכף אחרי המעשה כמו רווח לו אבל כעבור ימים מספר איך להרגיש כאילו חלל בקרבו ונשאר מקום שומעם כי לא תיכן כלום כי תרוצו המיוחד גם הוא ניתן ממנו הגיע דבר לידי חך שבפרק ידוע אחרי זה כמעט שקשתה עליו בעצמו התעונן אותו התמידית כאילו נתלה ממנו זכותו על זה כאילו התגברה הצלוטו הטבעית על תשוקתו להתמרמר ולתעונן איך שיהיה עכשיו עכשיו אוי ואבוי לו למה לא החיים, למה לא מה הם חייב ומה היא אכילתו הנה יום שבת מוכרחו להיות מהסועדים בפונדקה של חיה האגונה ששם פושטים את אורו מעל עצמותיו חתיכת חלאפ תותי קווי צלוי וחמש עשרי הגורות והכוח מעין ימצא לגב לא הן דיל בהחסדרת בית המדרש הרחוב סוען נשים ובטולות מטעילות לבושות צבעונים בזמון התהילים יינתק מפיב והוא מפנה ראשו לצדדים העין מרגיש בהסתכלותו התעבדנית דעתו אינה מתקררת והוא נעקר ממקומו וצועד לו לעיתו עלמות נפגשות לו על דרגו אין לו חשות סוד אישה באוזני ראותה ונותנות בצחוק כולן אינדיל ממשמש בקובה שעל ראשו והצחוק פוגיע בליבו הוא אינו מביט בפניהן ועל שפתיו היוושות תרחפנה מילים התושתשות אירורי עברה אירורי עברה וככה אינו מוצא לו מקום עד זמן תפילת ערבית אחר עבדלה הוא שב לבית רב ירוח המנוח אין מנוס מבית רב ירוח המנוח ושם מאין מנוחה כיה בשעזו אין כל סחר מחר צללי שבת מלכתה עוד ירחפו פה ושם יהודי אחד ששבת פה יושב בפינה ומנמנם בעל הבית לא שבוד מן הקלויז חיי אדם שבו יתפלל זליג בקפותתו המאודרת ובצב רונו הלוון לכבוד שבת קורך חבילות של רצועות לאורנר אומר ויתן לך בעל פי מן השתיבל שלחסידי גור בחצר יישמעו ניגונים שונים זמירות למוצאי שבת דוביד כאלו אס הגסים ומעיין בתוך זה בתיקוני סופרים ילדי הבית החולנים מתייפכים הינדיל נגע של שולחן כתיבתו יושב ידע ומשפלות כפותיהן בין בירקר וכולו כתפוס במחשבות עמוקות סוף חלק אלף של הסיפור הינדיל מעט יוסף חיים ברנר הינדיל פרד 2 בי יוסף חיים ברנר יוסף חיים ברנר This is a LibriVox recording All LibriVox recordings For more information or to volunteer please visit LibriVox.org Read by Omri Lerner Jerusalem בחורף הסופת סיפורי מעט יוסף חיים ברנר סיפור אביאי הינדיל חלק בית אחיני לאט לאט יתפרצו הביתה ימי המעשה בדמות גבר או אישה באים לרגל משחרם והדממה תופרה והנה נכנס לשבת קצת גם הווליני בחור ישיבה אדום ושמן כבין עשרים ומאלה בין להורים השירים בוולין המקבל את כסף חודשו על כתובתו של רב ירוח המנוח ומלבלו מזה לפעמים בריבית לא גדולה בן אדם זה הוא ממיני הבויות האוכלות ואינן עוסות יושב באחד הקלויזים ומבלי את אותיו בשינה משחק בקביעה בהדומה לזה הליכתו הקבידה היא תמיד בהקרת ערך עצמו ונגינת כולו מעין פיקחות מצויינה יש בה הוא אוהב להוכיח שגם על פי מנהגי הדור הישן אפשר לאדם לחיות חיים טובים ארבע כנפות המצויץ וחשר אינו מעכב ללב בו שלב שיראים הגוני מאוד והסכלה, הידנות חבר ציון השונים כל זה חבל הוולים ובדברו כולו העווה והמירושל בטוח כל כך עד שאין איש עומד בפניו את המגיע לו ישו נוטל לפעמים רק מידו של אחד הלא הוא חיימקי הוא הכורך גם אתה פה יקדם תמיד זליק בצחוק פראי את פניחה עם כזה בכניסתו למה אתה בא? הרי לא לבדוק אצלנו את תפילך הפסולים, אה? אני אוהב לומר את האמת אפשר, שהנחה למערי קרקפת דלו מניח תפילין אה? אני אוהב להגיד את כל האמת אני יודע שיוצא אתה בבית שכנינו הציוניסט אה? חיימקי שוחק על גסותו של זליק המערב את התחומים ושמות המפלגות הוא ציוניסט אוכדי להראות לו מה הוא באמת הוא לאוקצו בתוך זה הקיצת הקרב הוא מאיר כי מעט שרב הוא הציוניסט עם הצבועים הלא רבתה בלי ספק גם הדרישה ועולם עוד סופו של המוסר הסקלה לשונור והבוליני כבר אינון אותנו לדבר שמוך על דופן הכיסא הוא יושב לו בדורש בנחת אבל בחריפות שלימוד זכות זה אינוקלום על ידמר בחיים כשקץ להוכיח שהציוניסטין יראי הדוני הימא חס וחלילה הוא הבוליני אינון אר קטן באותו לא יונו הוא יודע הכל והגע בעצמך אתה הלא ציוניסט וירעת שמיים שלך הלא מפורס המהי אבל אין זה בכוונתי להגיד אתה יכול לתרץ אין מביאים רע ימין השוטים זהו היא רק בדיחותה אגב גררה לא אחת ישר לך להתפקר עםך אבל בתורה עצמה הרי תאמין כן? אין מינים כאלה שיחפרו בתורה גופה או בדברי חזל הלך על הדעת שאני לא איית ציוני בכל אופן לעולם לא מתני שאני צדיק גדול לא רק כך זה רחוק ממני לא נוגע לי וגם אין עם אמין בזה הדבר לא יצא לפעולות אור ופרח אני רק לשם שיחה בעל מה מתכוון ואני שואל לך נאמר אסור לדחוק או לא אין לי רוצה לשמוע כלום רק מילה אחת נאמר או לא נאמר ועוד אני שואל עוד שאלה אחת אני שואל חיים כשי קץ הצפיר או למה שיצבו האדמורים והרבנים הגדולים אה, רבחיים כן חילו יפה אמרתי דוביטק מי חושש לך? אומר דוביטק בלאסור את אגסיו במלוא פיב אני יודע מכבר שינחי ישחיל וחכם בליל ישוב ארץ ישראל מצווה חדשה מוסיף עבולין לדרוש לנו רק לצוות לא תוסיפו ולא תגראו חילך ודבר עם בהמות כועס חיים כבתוך זה חמורים מה אתם מאחילים אותי בפסוקים יש לי פסוקים משלי ואין לי צריך לכם וכאן לא בציוניות עסקינן שוטים אינכם מבינים כלל לשון בני אדם אתם יודעים רק מה שנאמר והכול תלוי במזל אולי גם בזה אינך הכופן אה? מתנפל עליו זליג והוא מביר היה ברורה לעמיתות הפתגם הזה מהם בי תירוח המלוח ושמואל גרון המפלי בואו ראה המפלי, האומן יד שאין כמותו בישראל מוסר להמת נפלא אותיו למחירה הוא הדבר כי עברים אתם ואינכם יודעים כלום מתנאי החיים בערות ופחדנות וזה כל עשוננו הדעת מלמדת את האדם לבער הכל על פי חוקי הטבע אתבינו לדעוב לשכלול העולם הזה לשנות את נאיו את נאי החברה שבהם הכל תלוי ואכיינו בני ישראל לא כולנו כמובן יש אנשים יש אך אלה אדומים לכם חרדי מכל עלין ידף שמינים בכל היבל והדבר מובן פועלים איןכם בתיקיפות ועוז בורזועים קטנים אינם יכולים להתמלא באידיאולוגיה של הפרולטריון והחיים יודעים אתם מה דורשים החיים בזמן הזה ה יודעים אתם את המצב באמת ואיפה אנו בעולם החיים אינם שווים כלום מתעורר הינדל כולו הניחר כשמאיינים בדבר לפי אני יהוד דעתי מוכי לא גדול אבל מה לי חיים ותנאים אני שואל שואל אני קחו אותי אותי לדוגמה אחרי כל הדברים נו אבל מה לי לעשות לעשות מה לי אמר לי עד רבה למדני אין מה לעשות יושב אני עצה וחושב ריבונו של עולם בנאמנות ירוק במחילה על כל דבריך החיים כאין לי כל אמונה בהם נקלטים הם בי כקיתניות בקוטל הכיפות עובד פועל כל זה שמעתי מפיחה פעמים אין מספר אין כוח ותולו ומה לי עובד מה לי פועל גם אני בעל מלאכה ובעל מלאכה נקייה החיים צל עובר, חלום רע אישה אין לי התראה הנה דובי דקה כבר פוערת פיב תעמיד הייתה לו פניה בזה יודע הוא משהו צוחק אה מהיין בת ההנדיל צהל דובי דקה מהיין בתה אין מבלה מתיפס רוחה היא בעל בכי מעולם לא ראיתי כזה מיתונן אני האומר אני כינות מידעתי היא אחרת הרבי צבע לסמוח כמו שורמר בעל ביתנו רבי ירוח המלוח יום כיפור הערורך עשרה לו עוד פני ימים קונן כילולי ערורתו היה חייבניימים ואתה שיר החדשה הלכה מבק טבק בעד אנשים כאלה דברי רב דוביד עוד תספיק להעמיד יהוד בית שפתים בין שלושים לכוח אין דל משתתק ונפנן לו לכרם זווית השיחה נמשכת לאחרונה יבוא גם רבי ירוח המלוח והשמע הוא את אין חתו המותאמת משיחים על דבר צוק הייתים קלקו לדור ימות המשיח עולם הבא השגחה פרטית עד שדוביד כן נמלך לשוב לקורבנו טענית חולם כנראה הייתה להנדיל היום יושב לו צהר בעלי חיים בעל הבית דוודאי ממעית בסחיר אותו דבר ידוע מכיר הכורך אבל מי זה יבקש ממך מין לבוא אלינו לחרחי ריב קורא זליג אלא אין לך כופר בעיקר אני אוהב להרגיד את כל האמת דום שיגאון כואר בו אבא בכס מאושה כאומרים לתחשיתי מתנפל על אנשים כחייה רעה מין, אה? זהו שיגאון המותר לחנות בין ישראל בשם זה מה אתה מכ נפלא אומר זליג מתוך שיניים מהודקות ומראה הוא ניה לי מגוחך מאוד אני אוהבת האמת היי זו האמת שיגאון נהנה רב ירוח אמנוח ממהלך העניין איש ישר הבן שלי היי זו האמת היא אפשר להכיש חיימקה הוא אומנם חופשי מעט יותר מן עמידה אבל בכל זאת צדיק וממחה זהיר אתה במצוות קיבוד אה זהיר וחיימקה חיימי יגיע כפיו אינו עושה כל אהבל בדברים שבין אדם לחברו אין זאת חיימקה? אל תיתן לב לדברי השיגאון שמה בכולי וספר לנו קצת חדשות מה החדשות יוכל להלז לספר מבטלו אבוליני אין כל חדש תחת השמש כן נכנה רב ירוח אמנוח מפני כתוב מפורש ואף על פיכן מה נשמע בעולם מה כותבים בגזטין חיים כמספר עלילות דם שערוריות, פראות, הריגות קריזיסים יציאות להלפים במקל ותרמיל הוא קורא הכל בן שימה אחת ומשתדה להגדיל הרושם ופעולות המעשים בחושו הטבעי הוא מרגיש שזה העולם המתמלא בפעוטות פידיון במחירת גידין ומזוזות בתשלומי ריבית בפתוטי פת קיבר במחלות ובגזירות הקיצור של חנרוך אינו עלול ביותר להתרגש די לשמוע רק את הנחתו המצויה של רב יוח אמנוח ומנענה בראשו עלילות דם בכדי ליווחך עד כמה לא במקומה ממכל הדברים והסיפורים עד כמה למותר הן עד כמה שתיקה יפה והלכך, אם פתחת את פיחה, ברור לפחות שממנים צועקים הגדשת שעת הצבאים כפי יכולתך ימי החורף ממשמשי מובעים הולה כולו עם אום נופל בלב עם אום שיעמום גוער בו בעל הבית מותב שתאמר לי למה אצל תשאב מבלי כל עבודה ערב שלם מדוע לא תכתוב אין כוח רב ירוח אמנוח מה כוכי, כי יכתוב גם במוצאי שבת ישאל נקבודו מה החלתי כל השבת הזאת וגם תהבון להחילה אלך מתלוצץ רב ירוח אמנוח אין עונה הינדיל בעצבות רצינית הכל צוחקים מהרעוי היה לך הינדיל מעיר חיים כבי השתתפות לטייל מעט כל יום לשאוף רוח צח לטייל מתורר הינדיל את, לשמה בריאות על ידי טיול ואגב, לטיול עצמו דרוש כוח למי יש כוח לטייל מיום שיצא לפועל רעיונו של הינדיל לגרש את ארוחתו שו ונאור בו רצונו הקדום לעזוב גם את בית ירוח אמנוח ולחפש את נקודתו ובסוף הקיץ מישהיו ימי אלול כמעט שאוכלת הדבר בליבו בנידון זה היה נוהג לשפוך שיחו לפני חיים כ כשהיה זה האחרון מזדמן לו היה הוא הינדיל נתפל אליו ומתחיל להתעונן על בעל ביתו המקצרת ימיו בפועל ממש אין כוח לסבול עוד אה? למה הוא מניחה הוא לרקב על גבוה מדוע הוא נכנה אבל מה לו לעשות לכתוב כמו שאחרים כותבים אין בחוכו ננהלו כל השערים אין עיצה ואין תחבולה התמרמר והתמרמר ואין תשועה עליו לברוח מפועל לברוח הוא טעה טעות גדולה טעה קציר להייתה באוכרב כי מבית הזה המית הזה בוודאי אבל גם לא בצירו לכל הגדולה קיתון של מים קרים שופכת על הינדיל הערזו חומו יפוג והוא עוזב את איש סיכר והולך לו בעצב חצרות בית המדרש הומות מין רח של מכנק נפש יחד עם מבול גשמים עצבות רגזנות ופירות רכובים יביא סתיו על הבריות של הרכוב והינדיל מתנהל לו לעיתו טעון שברי מחשבותיו ביישנות טעות מרה לא הניסוין אל הביתו של רב ירוח המנוח הוא היה הסתן האמיתי לחייו ואילו ברח משם עוד בעת ההיא כי אתה לא עונה לו כל רע כן ימים טובים היו לו ולא ידע לך בבם הוא ידע לסבול ולעבור בדומייה על חסרונותיה הקטנים של צירו היא, אומנם, אישה בהלת חרון אף פרנסותיו לא מצוכן בעיניה ואז כמותה הגופה להינסלו הייתה גם כן על פיאצת קרוביה והביה הם אין לה שנתפלו אליה כל זה, אמת במקצת מעולם, בכל זאת בהמשך הזמן ואיך שיה, איך שיה טו למיטו ותנדו, תלמוד הרוך ואתה אתה עבד הכל רבירו חם לא אך סיפר כי אביאה השמש בכלו יזכה ידם חולה מסוכן, נוטה למות והוא משאיר חזקתו בשמשות למי שיסאית ביתו אגושה ויש לחוש מאוד שהעניין יפול בדי דו ותקה זה הסולל בסובע לא לחינם התחפש אז כאילו הוא ידידו של הינדיל ונתן לו עיצה על גירושין נוגע בדבר היה, הנבל בארמומיות של נחש הוא מפתחו ואומר שאנשים כמותו כהינדיל אינם צריכים להיות בעלי איש האובנים כן, רק להם לבדם נתנה הארץ והינדיל נזכר שנית בגאגועי בחרותו טרם נהיה לבעל מלאכה לא רא היה לו בכלל בבית המדרש גם תקווה הייתה לו להשיג שם לאחר זמן איזו משרה ובמשפחתו אומנם בהוכשם אין בעלי מלאכה עד היום לעולם, הוא בחר בסופרות מלאכה נקייה וקלה בדמותו כי זו הדרך הקרובה ביותר להשיג מטרתו ולמלא את תשוקתו הלוהטת ליסה אישה ואתה אין טוב לא מישהו ולבית המדרש ולהיות לפרוש הוא ייסה מזה לעיר הקטנה ושם יוכל בדרך אגב גם להשתמש במלאכתו ולהסתכל קצת וגם דאגת הפרנסה תוסר ממנו יש לו טוב מזה כן, מהדונה יצא דבר ריבונו של עולם בעצמו העיר את עיניו בעיצה טובה זו אדם ושאול הייצא מבן איש אתה, בתור פרוש ימצא מנוס מבית רוכבו ומנהיגו וגם, מי יודע אפשר שצירל לא הייתה המוכרזת לא המששת ימי בראשית והמיועדת האמיתית שלו יושבת אישם סוף סוף הרי הוא צריך ליסה אישה הן לא ישב פנוי לעולם אכן כמה עלול ברנש לשגות בייעוש כמעט שקיבל הצעת רבירו חמנוח שיהיהו הוא, הינדיל סובב בעיר עם תפילים ומזוזות קירו בן ולביל הנויסה הוא ראה בזה לכאורה מעין גאולה ממצבו של עכשיו מעין מנוס ומפלט אבל לקוות לישועה מעיצותיו של רבירו חמנוח היש לך שטות גדולה מזה אז נולד במוחור העיון חדש להסיק תמונות יפות כגון הקוטל המערבי מראה העיר פטרבוג דראייפוס אל עמוד הקלון וחדומה לסימן בהספקלריה והיה כל המבית ונתן לו מחצית אגורה מה זה לפני איש והינדיל נתן בליבו שבח ועוד היה להקדוש ברוכו שחלק לבריה כמותו בינה אבל במדברים אמורים אילו למצא תנעה מזו הפרישות ועוד התמונה ומחשירה מנהלו והעיקר למסע ומתן כזה לחזרה בעיירות וסיאת הטבע דרושות רגליים האפשר לו להינדיל לסמוך על רגליו הרי לא רגליים חספי בעל מלא במחילה רפפיבל השדחן למחצה לן בבית רב ירוח המלוח עסקים שונים היו לו בעיר ובטוחם גם עניינו של הינדיל זכות זו עמדה לו לתו לעצמו משכבו של זה של הינדיל על ספסה לשינה זו השפה העשויה כמין ארגז קרשים שבתוכה מתחת לתבלה המחסה טבן מעלת סכנה ופשפשים הינדיל נהנס לקחת את התבלה לתיתה על פני דופני כיסאות ולשכב הוא כבר התקפל כאובר במהי עימו וכנסת רגליו שמוך לטבורו מוכן ומזומן לתת שנת לינב הוא כבר אמר ברגת המפיל אלא שפשפשי המקום החדש שלא הוא רגל עוד אליהם לא נתנו לו מנוח גלות התרגז הינדיל ונתמלך חמלה לנפשו זה פרי התגלגלו בבית זרים בית אין לו בשכנות הוא גר אצל רב ירוח המלוח כאילו מחמת הרחמנות בא איש ששמוב פייבל הוא מסיג את גבולו אבל מיד נמלך אינדיל בזכר מה פייבל זה לא אתה ודעתו נתקרר רק קצת רב פייבל משתדל אתה לתובתו של אינדיל הוא אומר שאתה רק אתה בשעה שאהבי הקרוב למיטה נקל להוציא הדבר לפעולות והוא נותן על עצמו תורך זה אינדיל מתפך מצדל צד וגונח מפני עקיצות מוצצי דמו לכאורה הוא מהרער משונה קצת אך באמת מה בכך וכי יחידו בזה וכי אין זה בנוהג שבעולם וכי מעטים הם מחזירי גרושותיהם וכי כהן הוא הוא שירד לעומק קדעין ינה כשהיא דקדה כיתב הלא יכולו לראות בעליל שהשגחה פרטית יש כאן והרעיה זה עידן ועידנים שחליט החלטה גמורה לנסוע מכאן ועדיין לא נתקיימה מחשבתו זו סיבה גלויה אין לכאורה אבל אין בזה יד מסבב כל הסיבות והמעורה שערה ביום שלפני זה הלא לא יחיש גם חיים כבצמו אחר תפילת שחרית והוא כבר היה מוכן לנסוע לכלבי שוק הוא כבר הייתה חבילה בידו כבר עמד בחצר היגלונים הוא כבר הושווא עם פייטל בעל ההגלה הכלבי שוקי לא נשאר לו אלא לעלות לשבת על ההגלה ובערב והנה הוא כבר בכלבי שוק ואין פייבל ואין כלום אבל מעשה ניסים סעני מעשפת נוסעב מזדרז בעצמו ומזרז אחרים נחפה זה היה לירוק לבי שוק לשמוע הדרשת המגיד מסקידל שבא לשם והנה טרח מות נשבר בינתיים נזדמן לשם פייבל והנדל נשאר לב הנדל מתרכך והוא שוכח גם את הפשפשים גם את ספקותיו מפנה וצירל המתחבב את הלב כחלה חדשה והוא זה אתה תהיה אחרת אתה ישקנו שלום ושלבה במהונם אתה שניהם יודעים מהרל האדם היות לבדו פייבל מספר איכי מלאה אחרתה וחמה גדול רצונה לשוב אל בעל נעוריה והוא גם הוא אין לו צורך בשום דבר אחר מה יחסר כשיהיה איש ככל האנשים בעל לאישה דוביטק יבוא אליו בימים טובים לשם קיבוד רב ירוחמנו אח ידרוש לשכנו לא יראה עוד את עצמו כי עושה חסד עםו אליי ויבקשהו למסור לו את עבודתו מצבו יעיתן שמש בכלו יזכלי אדם הוא יינקם בסונאיו דוביטק חה אבל מה לא להנדל בלדוביטק היא ככה אוערוח העיקר צירו אישתו רגלי אינדיל הקודוחות מתמתחות על הטבלה הקרה הם יערו תחת תוך הזה הוא כולו בצחוק על שפתה בפעוטות הוא ישן וליבואר פעם אחת הדבר היה מקצי עוד אלף חודשים למיום שהגיע אינדיל למטרתו אחר קריאת התורה בשחרית בשעה שאמד רב ירוחמנו אח בקלוי זכיי אדם מאותף בטליטות פילין והתפלל ותיקין ניגש אליו אינדיל בסובבו לפני המתפללים בקופסת השמד שבידו וענה ואמר ובקשה רב ירוחמנו אח כבודו יעשה לי אכס את הזה הלא גם עובד אני אצל כבודו ועליו לחבדני בביאתו כבוד גדול יעשה לי היום הברית היום התניח רב ירוחמנו אח אין חתו המודגשה מבלי דעת בעצמו על מה הוא נהנח שמע מני שהבריא הנולד בו רוחשם רב ירוחמנו אח ניענה אינדיל בראשו הקטן עברה היא לקרות הגר עברי לא לגמרי בל איכתה בספתי כמעט שאין ילד כלל אין בו כדי בריאה פחות מיקעדשה ובלי טיפת דם אבל מה לעשות? אלא צריכים סוף סוף להכניסו בבריתו של עברה מבינו ואיתי מעיפך אני אמרתי לשחוטו וגם דיברתי על זה עם המוהל לידע הדין מה הוא ופתחה ציר של יתפיה עליי לכאורה מה אני חייר אבל לך מדבר אימא יודעים אתם קפדנית, אגזנית פיי היישמרנו עבורי הילד חולה לדעתי רבי רוח אמנוח, חולה מסוכן גוסס בא לכתב בספתי רציחה היא, גזלנות ממש אוי לי רבי רוח אמנוח חלש הילד מאוד חלש רבי רוח אמנוח חלץ את תפילה בגדולים והתחיל קורחם ספתיו דובבו תפילת עלינו עשנו כגויי הערצות וכשהגיעה ואנחנו כפף ורקק אחר כך נזדקף קצת פנה לאיש שיחו וגנח אוי, הינדיל סוף הסיפור הינדיל מעט יוסף חיים ברנר כאן הגיע לסיומה הסופת הסיפורים בחורף יוסף חיים ברנר