 Benvingudes a la Universitat Pompeu-Fabra, és un plaer estar aquí, agraeixo moltíssim a les organitzadores, la Montserrat Rives i la Rosa Serrero, els que m'hagin convidat en aquest doble rol, és un acte que em fa especial il·lusió inaugurar aquest seminari i participar a la tarda en una de les taules com a investigadora en temes també de gènere. Per tant, benvingudes a la Universitat, sobretot a les que veniu de fora. Moltíssimes gràcies per venir, sentir-vos com a casa. Aquest seminari sobre epistemologies i metodologies de recerca feminista ha estat un èxit, de fet, heu vist que hem hagut de canviar el lloc d'ubicació perquè més de 100 persones s'hi han inscrit, això vol dir que té interès, que lia, i per tant, moltíssimes gràcies i felicitats per la iniciativa i esperem que la jornada d'avui sigui molt profitosa. A mi m'agradaria destacar aquest fet. Realment és un seminari organitzat per dos grups de recerca, per un màster i per el centre d'estudis de gènere, i que per tant això ja és un valor afegit. És per mi també un valor afegit la part de les inquietuds que han titulat així, inquietuds investigadores en formació. Ens hauria encantat aquí a les que som una mica més senior que això ho haguéssim fet quan nosaltres estudiavem el màster o el doctorat, aquest espai d'intercambi, de proximació, que ja ho anem fent una vegada l'any en el centre d'estudis de gènere de la Universitat Pompeu Fabra, però que ara ho fem d'una forma molt més oberta, no només entre les diferents investigadores de la universitat, que des de les disciplines diverses treballem o fem aproximacions del gènere, sinó que més a més ara ho fem amb aquesta mirada més externa, transversal, multidisciplinari, interuniversitària, i això em sembla que és molt positiu i feliçito moltíssim a les organitzadores per la iniciativa. Jo només acabaré dient això, justament ara nosaltres hem avaluat la directora de la Unitat Igualtada, tenia a veure el pla d'igualtat que tenim vigèni i la perspectiva de gènere en la recerca és una cosa que encara queda molt a fer. La perspectiva de gènere en la docència ja anem parlant i gràcies a la feina que s'ha fet, des de la Comissió d'Ones i Ciència del CIC i la presió a les agències avaladores i acreditadores, en la docència tirem més endavant, però en la recerca falta molt a fer i llavors em sembla interessantíssim a seminaris com aquest, hauríem de ser obligatoris a futurs investigadors i investigadores en els màsters, com els dos que organitzen o en els programes de doctorat és una manera de tirar endavant o la promoció de les tesis dels premis, treball final de grau, de màster de tesis doctorals, queda molt a fer, queda molt a fer i aquest és un primer pas. Jo crec que la coyuntura internacional ens ajudarà, de fet en el programa Orison 2020 la perspectiva de gènere hi era present, era també vinculada a la dimensió de la responsiva de recets en innovació i ara el nou programa Marc, el nou projecte Marc de la Unió Europea a punt de implementar-se també i donar un pes específic, potser d'una forma molt més transversal, però sí que pensant com serà aquest nou programa Marc on totes enmarcarem les nostres recerques, hi ha una part interessantíssima que just també a la Universitat feia amb un seminari la setmana passada, que és la ciència ciutadana, la co-participació, el co-desig, la implicació de la ciutadania en el procés de recerca. Jo crec que això té molt a veure amb el que avui parlarem, les epistemologies i les metodologies feministes, el paper de l'objecte d'estudir també com a just subjecte d'investigador. Per tant, serà una porta que ens obrirà a futures recerques si ho fem des d'aquesta mirada feminista. No parlo més, ja parlaré la tarda explicant-vos la recerca que estem fent en el grup jovis.com i només dir-vos que la pausa que fa després de la taula rodona que ve a continuació serà a la pròpia cafateria, el que heu de fer és sortir el pati i tot recte. Tenim dues cafateries, una peu de pati i l'altra en el pis subterrani, per tant, si surti per aquí o per allà la teniu en front i us han donat un tiquet si no el recolliu a la sortida per fer aquest esmorzar. Jo ara tot seguit presento les components a la taula rodona i sense més preàmbuls, els animo capugint aquí a la taula de presentació per fer les seves intervencions. Escusen, però, la seva assistència per motius personals, la professora del Departament d'Humanitats d'aquesta universitat, d'Astonia Arribas. Però la resta endavant aquí a sortir a la Terima, aquesta reflexió i debat sobre epistemologies feministes, en primer lloc amb la Tania Berge, del Departament de Polítiques de la Universitat Pumpeufobra, ens acompanya també la Maria Antonia Huertas, del Departament d'Enginyeria Informàtica, de la Universitat Oberta de Catalunya, també l'Assumpte Basses, del Departament d'Història de l'Art de la Universitat de Barcelona, la Pilar Medina, del Departament de Comunicació de la Pumpeufobra, la pròpia Montserrat Ribes, del Departament de Traducció i Ciències de Llanguatge, i la Marta Jorba, del Departament de Filosofia, de la Universitat del País Basc. Serà la relatora d'aquesta taula? La Rosa Seradols. Endavant amb la primera taula d'aquest seminari. Moltíssimes gràcies i benvingudes de nou. No, ara sí, ara sí. Molt bon dia a tothom i estem realmente amb el Montserrat molt contentes de la fluència de gent. Anem una mica tard per diferents motius. El funcionament d'aquesta primera sessió demanaria que ens ajustéssim una mica el temps, per tant, uns 10 minuts de portacions, per tal de després tenir temps per poder comentar, reflexionar i fins i tot participar. I dues coses. Com que s'està gravant la jornada, hem de ser escrupulosos amb el tema del micro. Per tant, cada cop que es parli ens hem de fer passar el micro. I per la gent que estigui a les xarxes socials, si voleu tuitajar, hauríeu de posar el hashtag Recerca Feminista, d'acord? Per tant, endavant amb la primera portació. Què és? Ara m'ho tinc aquí amb la Tanya. Si Tanya et passo un micro. Doncs bon dia. Rosa, ens avisaràs quan ens quedi poquet pel temps? Sí. Doncs molt bon dia. A totes fantàstica data també per contraprogramar el Sant Valentí. Una activitat molt més interessant. El que ens han demanat la Montserrat i la Rosa és que reflexionem tant des de la disciplina com després la pròpia recerca. Aleshores, des de la disciplina, en el meu cas, és la ciència política. I la veritat és que a nivell epistemològic predominen els enfocaments interpretativistes o constructivistes en l'anàlisi feminista de la ciència política, tot i que també trobem estudis fets des de l'ontologia més realista, en aquest cas crítica, l'institucionalisme feminista, especialment. I també amb menor mesura, però és l'empiricisme feminista, per intentar corregir aquests viaixos de neutralitat i treballar amb dades més refinades que normalment no han tingut en compte el gènere. El que comparteixen, en tot cas, és, com suposo que en els altres casos també, una concepció de la epistemologia tesa com a... no a política, és a dir, de... Hola? Marchós Ascent. Doncs que la epistemologia no és a política, sinó que la ciència és part de la estructura que perpetua la desigualtat entre homes i dones, que el gènere influeix en la pròpia concepció del coneixement, des de què és coneixement, com es produeix, com s'utilitza, que les relacions de poder també determinen qui es reconeix l'autoritat en la producció del coneixement i posen evidència, o com objectiu posen evidència, els viaixos de gènere que inclou la recerca i exposar també els efectes que té la següesa al gènere. Des de la ciència política, la premissa de partida és no hi ha cap aspecte de la vida política, sigui de tipus institucional, convencional, de la política no convencional, qualsevol àmbit que us vulgueu imaginar que no estigui afectada pel gènere. I això implica repensar també la pròpia concepció de política. La ciència política és una de les disciplines on més marcada ha quedat la divisió entre vida pública i vida privada, perquè s'ha posat tots els conceptes centrals en l'àmbit de lo públic, l'estat, la ciutadania i aquesta fractura entre públic i privat és el que impedeix que s'hagi pogut identificar com allò personal és polític. Des de la epistemologia feminista aplicada a la ciència política, aquest és un dels objectius principals, com fer veure que allò personal és polític. Les relacions de poder han d'estar al centre de la recerca i això influirà en els tipus de recerca que es fan i influirà també en quin és l'objectiu de la recerca. Quan preparava l'intervenció, m'ha vingut el cap fa un parell d'anys amb un work sobre processos de selecció de candidatures, representació política en general i els viatges de gènere que hi ha, i eren tot companys investigadores que teníem tradició de recerca en l'àmbit feminista i hi havia un parell d'homes que presentaven una recerca que estava molt bé però no tenien aquest vegatge. I el segon dia de workshops ens apropen i ens diuen el que estem al·lucinant una mica és que totes vosaltres teniu una agenda. Des de la més sincera ingenuitat. Estaven preguntant i deien clar perquè l'objectiu de la recerca es provoca canvis i veure com pots incidir des de les associacions professionals, des de les mateixes institucions polítiques o les organitzacions perquè fa recerca per traslladar un resultat amb unes experiències concretes o unes eines que permitin identificar les pròpies dones que participen en política, es pot denunciar com es pot reivindicar el que està passant. De la manera en què treballo més la perspectiva feminista en la recerca com es deies d'aquest enfocament epistemològic del feminisme institucionalista, és veure com el gènere fa les institucions i com les institucions fan gènere, una relació mutuament co-constitutiva perquè totes les característiques que portem a la motxilla i les que se'ns han assignat socialment, culturalment, influiran en les possibilitats que tenim de participar en com experimentem aquesta participació a l'interior de les organitzacions, en com és llegida la nostra participació a partir d'allò femení i masculí, a partir de com el masculí és el model de referència i la resta s'alteritza per masculí, la masculitat hegemònica, no simplement els homes. Per tant, com l'experiència de les persones que participen en un context institucional canvia en funció del seu gènere, la percepció dels obstacles i de les oportunitats també varia en funció del gènere. La possibilitat de canvi depèn en bona mesura de la composició d'aquestes institucions i podem entendre aquests espais institucionals o aquests contextos que poden ser partits, poden ser parlaments, poden ser governs, pot ser una universitat, pot ser una empresa, pot ser un club esportiu, és a dir, aquest anàlisi permet aplicar-se a tots els espais de interacció social i ens permet posar en relació com la cultura de gènere pròpia d'aquell espai institucional com la cultura organitzativa té inscrita a l'àrea de regles i de normes socials al voltant del gènere, però que evidentment interacciona amb els patrons de gènere més amplis del conjunt de la societat, que poden estar negociant o renegociant. És a dir, com que no hi ha una seu central del patriarcat, la perspectiva feminista institucionalista ens permet identificar com es reprodueix de manera quotidiana en cadascun dels espais d'interacció social. Per tant, les preguntes que ens fem tenen a veure com l'accés als recursos, a les oportunitats, a l'estatus varia, en funció del gènere, malgrat que les regles formals donin els mateixos drets a tots i a totes i malgrat també els canvis que hi podíem la composició de les institucions. Podem tenir institucions peritàries, però no veiem conseqüències rellevants en matèria de l'equitat a l'interior de l'organització en quant als processos, en quant a les estructures i en quant als resultats d'aquestes institucions. O sigui, en outputs o en outcomes. Us poso com vaig de temps, Rosa. 3 minuts, perfecte. Una de les contribucions que s'han fet des de la perspectiva del feminisme institucionalista i com us deia que s'aplica a l'anàlisi de molts tipus d'organitzacions i institucions diferents és la identificació de quines són les regles informals, no escrites, que estan condicionant, estan igualment afectant i modulant la interacció entre les persones que eviten una institució i que estan o bemarcades directament pel gènere o que són aparentment neutrals al gènere però que les implicacions i les conseqüències són molt diferents per homes i per dones. Quan parlem de regles o institucions informals, poden ser des de normes, representacions ideals, models de referència, poden ser també pràctiques, rituals, convencions, és una terminologia relativament àmplia. Us poso un parell d'exemples d'un aspecte que mencionava la Mònica de la vicerectora, tota la feina que s'ha fet per avançar en la perspectiva de genera de docència, la podem llegir també en com està sent resistida des de les pròpies institucions universitàries en la seva implementació i resistida institucionalment i resistida individualment. Institucionalment no parlem de persones concretes sinó de la cultura organitzativa de la institució i individualment sí que podríem anar mirant des del professorat fins a persones i no només de les universitats en concret sinó del sistema universitari, dels governs, dels espais intern universitaris on es prenen decisions. Sovint ens trobem, per exemple, que es nega la rellevància d'aquest canvi que sigui necessari i no s'entén o hi ha una negació, fins i tot, de l'impacte que té no incorporar la perspectiva de genera de docència i la regla informal que hi ha darrere d'aquesta resistència té a veure en com la cultura organitzativa de les universitats està totalment descarnada, per deixar-me la idea que hi ha uns objectes que no tenen sexe, que no tenen raça, que no tenen classe i, per tant, que no els hi afecten com es presenten, no es treballen els continguts, aquesta idea de neutralitat, o que resisteixi la perspectiva de gènere pels prejudicis sobre les polítiques feministes, perquè la cosmovisió que impera l'àmbit universitari, això seria la regla informal, passa per un altre lloc, sovint que les institucions són neutrals. Contradicció amb el que ja passa. La pròpia existència d'unitats d'igualtat és un argument self-defeating en aquest cas. Les universitats hi han pres posició, però quan volem implementar de manera pràctica es nega. O la trivialització de la necessitat de la igualtat de gènere, quan es discuteix en segons quins espais el desequilibri que hi ha o les bretxes en les carreres acadèmiques i la major dificultat de les dones, la norma informal que hi ha darrere, que està impedint que més gent entengui la necessitat d'accions positives, té a veure amb aquest culte la responsabilitat individual i la meritocràcia, que també s'ha construït a partir d'uns paràmetres de masculinitat hegemònica. Un altre exemple, i amb això acabo, aquest rebutge acceptar la responsabilitat. Tots i totes hem de ser motors de canvi, si parlem de perspectiva de gènere a la docència i la perspectiva de gènere implica totes les polítiques, totes les etapes per part de tots els actors implicats. És obvi que el professorat és l'últim actor de la cadena. Hi ha tota una sèrie de directius molt precises, però el professorat de les seves classes no ho fa. Aquí hem tallat el procés d'expressions com no es pot imposar, per exemple, agafant-se aquesta regla de les universitats, que aquí és parcialment informal, parcialment informal, de l'autonomia universitària o de la llibertat acadèmica. Com si no estigués ja condicionada per moltes altres regles que ens imposen, com són els mètodes de evolució i altres paràmetres, però les uniques que molesten són les de igualtat. O no entendre que pugui ser rellevant per la disciplina en concret d'aquest professor o professora o per la seva assignatura, i la regla informal que hi ha darrere és l'endrocentrisme acadèmic, al novembre. Només exemples de com es pot... Molt bé, moltes gràcies, Tanya. De fet, moltes de les coses que has dit es pot obrir un debat i segurament serà molt enriquidor, però seguim amb les teves paraules. Moltes gràcies. Potser una miqueta abans de que s'atacabi el temps et fa que un recordatori. Primer, agrair-vos en Montserrat, especialment a la Montsí, que ens coneixem tant temps, que m'hagi convidat a aquest workshop, perquè, com veureu, per la meva disciplina no és habitual, que se'm convidin a aquest tipus de workshops. Jo soc professora del Departament d'Informàtica i Multimèdia Telecomunicació de la UOC, i en la meva recerca, específicament, on la faig més intensament, és en lògica i intel·ligència artificial, teòrica. De totes maneres, i començant ja per un posicionament d'apistemologia feminista, m'agradaria explicar una mica més d'un ving, perquè tot i estar aquí representant els estudis, les disciplines tècniques, tecnològiques, em sembla que no soc gaire representativa. Soc licenciada en matemàtiques, vaig fer doctorat en lògica amb una directora de tesi, que era de filosofia, i ara soc professora d'informàtica teòrica i de lògica. Però a banda, jo després vaig estudiar humanitats, em dedico també a escriure novel·les, i porto, diríem, a la comissió de gènere i tic dels estudis d'informàtica de la UOC, i hem impulsat allà el premi equitat, dels quals, precisament, un projecte de l'UP va guanyar la segona edició, el projecte de visibilitzar-les del Departament de Tecnologia. Això és per dir que no és molt fàcil trobar investigadors i investigadores dels àmbits tècnics i científics que s'interessen incorporant epistemologies feministes, això d'entrada. De fet, jo diria que ni de cap tipus d'epistemologia. De fet, està molt mal vist, com una desviació, quasi, de l'objectiu de recerca, una contaminació d'àmbits no rigorosos introduir discussions epistemològiques. És molt difícil en aquest àmbit. Tenir molta feina i molt aprendre de vosaltres, que ja porteu temps fent-ho. Sí, és un fet que jo no tinc col·legues, no conec col·legues que llegeixin sobre temàtiques d'aquest tipologia, d'aquest quàrschop, el que demostra l'ogència que el feu i que comencem a venir en aquests espais. Moltes gràcies per això. Haig de passar el resum d'aquí, específicament a tot el meu departament. Quan preparava aquesta veureu presentació sobre què volia educar una mirada feminista en la recerca de les meves disciplines, el gran dubte que he tingut ha estat pensar que és una mirada feminista en les meves disciplines, perquè no hi ha esports com hi ha d'altres tipus. Primer que he fet és anar a buscar referents de la epistemologia feminista de les matemàtiques i la tecnologia que passaria en l'àmbit en el qual podria situar. Òbviament no he trobat teories consolidades. Totes les recerques sí que m'han enviat a la epistemologia feminista de les ciències, segurament que coneixeu pràcticament totes i tots vosaltres, i de les que hi ha moltes molt conegudes. De totes maneres, ara explicaré com específicament tampoc ens serveixen completament per buscar un marc en aquest àmbit com més teòric de la tecnologia. La epistemologia feminista de les ciències que surteixen als anys 70 amb el reconeixement del gènere com una construcció social, cultural i política i posa en qüestió tant la neutralitat de l'objectivitat de les categories científices com els criteris que validen el coneixement científic. En particular, com sabem, segurament, totes vosaltres critiquen la separació entre l'objecte i l'investigador, el raonament individual sobre aquella problemàtica, el mètode empirista específicament i els resultats objectius universals. I reconeixen, per contra, la rellevança del subjecte que construïa aquest coneixement científic, el caràcter situat i contextual del propi saber i el paper de les relacions de poder. Jo ja tenim amb aquest bon marc de referència, però el problema és que les matemàtiques i els coneixements més teòrics de l'àmbit de la intel·ligència artificial no comparteixen molts d'aquests elements de la ciència, com ara, per descontat, el mètode empirista. En absolut utilitzem en els àmbits més teòrics dels coneixements teòrics en occident. Després comentaré això una mica. Encara que després d'altres cinc, com poden ser, l'ús del raonament individual per deduir accedir a coneixement teòric i el del resultats universals. Són veritats que tothom accepta. Tornant a la pregunta, què significa adoptar una mirada feminista en la recerca de les meves disciplines acadèmiques? He intentat, per que entengueu on podria venir la problemàtica, detectar els trets més característics dels afoncaments tradicionals que hi ha per l'herent general de les matemàtiques, perquè és més fàcil per a tothom entendre aquest àmbit. Hi ha un enfocament, en els matemàtiques d'oxidió, un enfocament platònic de les matemàtiques, que això no ens ho hem tret de sobres. On el paper de la intuïció és central. De fet, es tracta més de descobrir que ha de construir un coneixement. I nosaltres mantenim encara aquesta concepció del que són les matemàtiques i els coneixements teòrics. D'altra banda, el segon, que la veritat matemàtica és la mateixa per tothom. Si esteix, és per tothom igual. I la tercera, diríem, característica tradicional és que les veritats matemàtiques són absolutes i que, per tant, són independents de la cultura. De la cultura determinada. En això forma part del que és molt difícil de debatre. Evidentment, bien aquí estarem d'acord, jo pino, segurament, de totes vosaltres, que totes aquestes idees em meten una crítica immediata en totes elles, que en bona part ve de les epistemologies. Com, evidentment, el coneixement matemàtic es construeix en metodologies determinades i de les que la intuïció només és una, una part més, però no la central. També és evident que no hi ha una veritat matemàtica universal, per exemple hi ha una tradició lògica xinesa diferent de l'occidental, per reduir utilitzen, diríem, tècniques d'inducció, no de deducció, és a dir, parteixen de la realitat sempre de coneixements concrets. És evident que si utilitzes aquesta metodologia de reúnament arribaràs a coneixements o a veritats del seu sistema molt diferent de les nostres. Però el que ha passat és que la lògica occidental que prové del reúnament més abstracte de la filosofia grega és la que està considerada l'estàndar. Per suposat que hi ha dependència cultural de les matemàtiques, això és evident, perquè és possible concebre matemàtiques alternatives a les que tenim i la història val aquest fet. Per exemple, quan s'introdueix al zero en la Índia i no a la cultura grega, l'aparició dels noms racionals, la geometria cartesiana, l'aparició dels noms recolonals, la matematització de l'infinit han estat passant diferents itos que podien no haver passat i tindríem unes matemàtiques diferents. I això ja estudis que els relacionen històricament a les cultures on van poder construir-se a pareixa. Aleshores, tornant a la meva pregunta i jo per acabar, tot això és per situar-vos a la complexitat de descobrir. Com fer recerca? Jo, des d'una perspectiva feminista, la resposta que tinc és la d'intentar adaptar aquesta epistemologia feminista a la pròpia matemàtica. I, de fet, el que m'he adonat és que hi ha coses que estic fent sense saber-ho i d'altres que m'he adonat què hauria de fer després d'haver fet aquesta reflexió, gràcies de nou. Què és algun dels punts que jo intento fer? Definir el context sempre i situar el coneixement, no solament quan a gènere, sinó cultural i socialment. Per això, el que faig és intentar tenir molt clar els antecedents de la recerca en culturals històrics del que estic fent. Segons, el fugir dels temes trillats i clàssics. Prefereixo qüestionar els resultats absoluts i buscar matemàtiques no clàssiques més desassabilitzadores del compost dominant. Per tant, és molt més fàcil. El que fa temps és treballar amb lògiques no clàssiques, especialment les que qüestionen el dualisme de veritat fals. És necessitat ploritat dels punts de vista i no l'he buscat, però m'adono que treballo en equips que són bastant interdisciplinaris i amb homes, dones, diferents cultures. Suposo que em trobo més còmode, però també crec que és molt més ric. Potser aniria al part final, que també és molt important, hauria de fer, i això sí que no ho faig, perquè hi ha una pressió molt forta d'incorporar estils de comunicació de la matemàtica que fossin més inclusius i no només els validats pels poderosos jornals. Tenim molta pressió per publicar en certs jornals i, si no ho fem d'una determinada manera, tenim dificultat. Aquesta jo crec que seria un altre tema per continuar parlant, però molt important per nosaltres. I ho deixaria aquí. Moltíssima gràcies per ajudar-me el temps. De fet, també, justament amb això últim que acabes d'acabar, crec que també podríem obrir després un filó, perquè crec que és transversal, diria, a totes les disciplines. Moltes gràcies també per les teves aportacions. I seguim amb l'assumpte. El micro, també, quan sap ràpid el temps et faré... Moltes gràcies també a la Montse i a la Rosa per convidar-me. Jo provenc de la simulatura, el camp d'estudi de la història de l'art, i en aquest camp sí que hi ha un corpus important de coneixement i epistemologia i metodologies feministes. Per començar, m'agradaria, però, com que vinc del camp de l'art, fer un petit exercici amb 3 poemes d'un artista que resumeixen una mica el que després diré més racionalment, però, com que també la meva intervenció no és tan... plantejar els problemes, si no explicar-vos el que faig, i des d'on parteixo, m'agradaria que tinguéssiu els ulls, recitaré 3 poemes, que són 3 frases, i que resumeixen una mica aquesta epistemologia i aquesta metodologia de la qual faig servir. Són poemes de Silvia Gobern. Recuerda lo que un día entendiste una vez. Estoy llena como pez en el agua. Yo me nutro de los silencios y las más elocuentes palabras están en ellos. Gracias. Bé, contestan les preguntes per fer-ho més ràpid, una mica, i la primera és com a investigadora em miro el meu objecte d'estudi des d'apistemologies que puc considerar feminista, jo parteixo del corpus d'estudi d'Història de l'Art, de la sobretot anglosaxona i italiana. Per tant, la primera cosa que faig és desplaçar-me del coneixement enllaunat i donat dels cànons, especialment el cànon del que és considerar art, del que és considerar història i del que és considerar quina és la funció de l'art en la nostra societat. Historiadores com Linda Nocklin o Griselda Polo, Carol Duncan, entre d'altres, són la base per fer aquest desplaçament. La epistemologia diu Griselda Polo, que és una pràctica cultural en un sistema de significació destinat a produir significat de la diferència sexual, de la noció d'artista i de la noció d'art. Jo també afegiria del sentit o de la funció personal o social que donem a l'art en la nostra societat. No confio en construccions de coneixement considerant significativa la diferència sexual i les relacions de i entre els sexes. M'interessa especialment en les experiències femenines de l'art de la creació i en la producció d'història i memòria des de pràctiques femenines, és a dir, estudiar exclusivament el que es produeix des de l'experiència històrica femenina. I miro l'objecte d'estudi com a dona lliure, és a dir, el veig sempre amb un vincle profund amb el meu propi procés d'aprenentatge sobre el món i la vida. La meva investigació transforma el camp d'estudi, estic segura, però sobretot transforma, principalment, en transforma a mi, perquè jo soc també part del que estic estudiant. No nego la personalitat del meu coneixement i alhora espero la universalitat en el sentit de Lucy Rigarai. L'experiència femenina pot ser universal, però no depèn de mi, és a dir, depèn que un altre trobi que el que escric, el que investigo, li ressona i li és significativa la meva recerca. Faig conscient i explícit la relació amb el que abans anomenava l'objecte d'estudi i més molt complicat a vegades explicar-ho a les meves alumnes de forma teòrica, perquè de seguida aquesta posició de relació, com hem parlat ara amb l'objecte d'estudi, es confon en una posició subjectivista. I això és un tema que a mi m'agradaria explorar a fons, sobretot perquè aquí tenim persones amb uns coneixements teòrics interessants, importants i que ens poden ajudar. Per tant, com explica, a vegades em fixo també en teòriques del coneixement científic amb Maria Mís, l'ecofeminista, que és una investigadora pionera en treballar també a epistemologies feministes, i ens parla que no es tracta de promocionar una posició psicològica o més subjectivista o empàtica amb l'objecte d'estudi, no proposo una identificació amb el tema, perquè això a vegades passa a classe, no, és molt fàcil, sinó un treball obert i dinàmic, és a dir, concebre que el coneixement és viu i que produeix una co-emergència de subjectes, en el qual aquesta comergència tu també estàs implicada. El coneixement, bàsicament per mi, és creació, i ahir, per també aquesta poeta, Silvia Góvern ens va dir crear. Pots pensar que era una frase interessant per pensar. Llegeixo i poso en circulació i en diàleg i forma part d'aquesta epistemologia feminista, el treball d'historiadores, crítiques d'aricuradores feministes del meu present o del passat, que treballen i creen aquest camp d'estudi. Si t'ai d'una autoritat tan si estic d'acord com si no, com si vull d'alguna forma mantenir un conflicte o mantenir un diàleg, penso que és part important. En el meu cas, especialment diàlogo amb les feministes de la llibreria de Milà, amb les estudiadores medievalistes de Duoda, amb les filòsofes italianes de Diòtima, amb ecofeministes i amb Maria Zambrano sempre. També és fonamental, per mi, la pràctica de la creació artística. Les artistes fan coneixement d'una manera que m'inspira i emmorienta moltíssim, perquè fan processos de treball en els quals la pregunta personal és la que guia i orienta la seva investigació. Per tant, sempre proposo a l'alumnat, la primera cosa és quina és la pregunta que realment interessa més allà de l'acadèmia. El segon punt és proposar-me i emprem metodologies d'anàlisi distintes a les que habitualment s'utilitzen en els coneixements patriarcals. Sí, perquè les dades que normalment cerco no hi són i, per tant, no me les he d'inventar, sinó que he de llegir les fonts primàries amb una altra mirada. El canvi de mirada és fonamental, l'explaçament de mirada, perquè moltes vegades les historiadores llegim coses que han llegit abans als historiadors més patriarcals i no veiem el mateix, no llegim el mateix. Allò que l'altre no ha vist, ho veig i ho considero rellevant perquè és significatiu. Estimo allò que estudiu, estimo allò que investigo de la mateixa manera que estimo la meva capacitat d'adaptar-me i de saber. Llegeixo les fonts sense prèvies idees o deixant que aquestes idees pròpies emguin o fent-les autoreflexives, confiant en la intuïció i amb la inspiració i sabem també que no tot depèn de mi, que hi ha aquell com més enllà que emguia i morienta. Considero que la meva pràctica acadèmica com a investigadora no està separada de la meva pràctica política com a feminista. El coneixement que genero forma part del moviment polític del meu feminisme. En aquest sentit em preocupa i és una cosa també que m'agradaria recalcar, que no n'hi ha prou a dir que el coneixement és polític perquè avui en dia estem en un problema, és a dir que el feminisme es fa acadèmic i es posa de moda i això congele, la epistemologia feminista per mi. Per mi una pràctica feminista viva a l'acadèmia, és molt complicada i és possible, si no et desvincules de tu mateixa i si no et desvincules de la realitat, de les dones, de dins i fora de la universitat, és a dir, del professorat, de les alumnes, de l'equip de neteja, de les dones d'administració, etc. Contribueix la nostra recerca a pensar i operar i a transformar l'experiència de coneixement. Jo crec que sí, moltíssim. Jo vaig a les classes i profundament, és a dir, sempre i quan no caiguem en l'academicisme i mantinguem aquestes propostes com un pensament actiu i viu i no un pensament pensat, com deia Simone Bale. Si treballem de manera crítica, que no sigui una crítica reactiva, que sigui una crítica creadora, és a dir, un coneixement per la vida. Si construïm i generem coneixement que no estigui dirigint només el cervell i el cap, diguem-ne que, per exemple, Evelyn Fox Keller, aquesta científica, també parla molt del maridatge de cervell i violència i d'aquell coneixement, com hem dit les meves companyes, és part de la política. Per tant, hi ha un coneixement que pot anar contra la vida. Per tant, atenció a aquest maridatge entre cervell i violència i tornar el cervell al cos, és a dir, entendre que no podem deixar davant d'altres maneres de conèixer, que no són estrictament les que en teníem o consideràvem racionals. Què més? Cal entendre, per exemple, com diu Maria Mís, que la sensibilitat, la intuïció, els sentits són formes de coneixement i que, d'alguna manera, aquest coneixement que cerquem ens guia a ser font de felicitat humana, és a dir, que el final del coneixement, la funció del coneixement és crear felicitat humana. Per finalitzar la pregunta final, que ens preguntaven les organitzadores, si podem pensar, sincradaria, què són les epistemologies i metodologies feministes? Jo crec que sí, que existeixen i que les practiquem. Sempre i quan no considerem que aquests coneixements o aquestes metodologies poden funcionar de manera independent autònoma del moviment feminista i no torrin a formar canons de coneixement nou, que estimulin sempre la continua autoreflecció i la transformació. I aquesta mena d'objectiu final, que deia, del coneixement, que és la creació de convivència humana i de pau i de felicitat. El saber és el saber de la subsistència essencial per la sobrevivència, diu la Maria Mís. I una mica aquí que, Maria, gràcies. Moltíssimes gràcies. Ha sigut una portació bastant inspiradora. Crec que també ho podem agafar. El tema del cervell, el cos, la vida, la felicitats. Aposteriori. Ara passem amb la Pilar. Portes una presentació? Molt bé. Segueixent, sí? Sí. Gràcies a la Montserrat i també a la Rosa per convidar-me, perquè m'he obligat també a pensar. I tampoc seré gaire novedosa, perquè sentint a les companyes, veureu que d'una manera no premeditada i no compartida apareixeran les mateixes autores, els mateixos referents i les mateixes maneres de pensament. En el meu cas, que et vinc de la comunicació, de l'àmbit de la comunicació, la meva pregunta, com a feminista, més si tu, la meva mirada, et parles de la malaltia crítica, dels mitjans de comunicació, en tenent en sentit ampli prensa, publicitat i ficció, i les xarxes socials, des d'una perspectiva feminista. Quina mirada és aquesta? Per mi un concepte clau serà la Maria Mís. Que m'aporta el concepte de patriarcat capitalista, a través de la seva obra, patriarcat i acumulació a escala mundial. I que de manera molt breu, el que ens diu és que el capitalisme s'està passant sense el patriarcat. Des d'aquesta mirada, des d'aquest punt de partida, en aquests quatre nivells configuracionals que tothom podem conèixer, de la configuració patriarcal, més si tu o de quin paper juguen en els mitjans de comunicació, com a institució general, en la transmissió d'allò simbòlic, d'allò que es considera masculí i femení, que abans la Tanya ens comentava des d'un altre punt de coneixement, també m'interessarà de quina manera els mitjans de comunicació estan construint subjectivitats, estan transmetent emocionabilitats, emocions, sentiments de culpa, maneres d'autopensar-se i reflexionar sobre una mateixa a través dels sistemes i les narratives dominants d'aquests mitjans. Segurament menys m'interessa menys els aspectes normatius. A partir d'això em faig dues preguntes fonamentals quan estic davant dels mitjans de comunicació. Com són aquestes representacions estereotipades mediàtiques que alimenten la divisió sexual entre l'espai públic i el espai privat i una segona gran pregunta que orienta la meva reflexió és com són les retòriques disciplinàries que rep la dona a l'espai públic mediàtic. A partir d'aquí el concepte tradicional de patriarcat coercitiu se me queda una mica petit i a través de Alicia Puleu sé que no és la... crec que no és la que dissenya el concepte però a mi m'ajuda a pensar començo a repensar la mirada sobre els mitjans des del concepte de patriarcat del consentiment. Aquesta paraula aquest concepte m'ajudarà a entendre en quina tesitura estem novament i com són aquestes representacions estereotipades que alimenten aquesta primera pregunta que jo deia aquestes representacions estereotipades que alimenten la divisió sexual entre l'espai públic i el privat. El que ens anem trobant són narratives idealitzadores no diré res nou, no? Però narratives idealitzadores sobre quins àmbits una narrativa idealitzadora de la feminitat d'allò universalment blanc un dia com avui precisament 14 de febrer jo haig de dir com a Joan Esdó diria que l'ideari romàntic també esclavitza les dones i ens continua esclavitzant i aquí tornem. Una narrativa molt idealitzadora de la maternitat que ha tornat en força amb el concepte de maternitat intensiva de Sharon Hays i evidentment a l'explicació del patriarcat, sigui coercitiu, sigui del consentiment una família nuclear heterosexual per autonomàcia. Jo com treballo als mitjans de comunicació, pensava que una manera de aterrar tot aquest discurs teòric fora a través de les propies imatges. Que ens interpelten a totes nosaltres no com a subjectes d'acció política i decisió en el sentit de la personalesa política sinó que és una continua reclama a nosaltres com a consumidor. Tenim moltíssims exemples que ens recordaran que estem per estimar que la feminitat ha d'anar de la mà de ser feminista i aquí a vegades és difícil reconciliar aquests aspectes la família blanca o nuclear heterosexual la mama primerita l'amor romàntic heterosexual per sobre de tot i m'agrada també el magnífic anunci de l'any passat de la campanya dia de la madre del Corte Inglés 97% d'entregada 3% d'egoisme ser o queixes. Això com una breve, rapidíssima, mirada, crítica, feminista, els mitjans sobre les narratives idealitzadores en aquest patriarcat capitalista que ens recordava Maria Amnés però també cada vegada més estic interessada en les retòricas disciplinàries que ens retornen al lloc quan intentem tenir veu pròpia i marcar distància respecte al discurs dominant llavors m'interessa cada vegada més com són aquestes retòricas disciplinàries aquesta misogínia creixent els mitjans que rebem en l'espai públic mediàtic i aquí són no narratives idealitzadores sinó narratives clarament sexistes i m'hi trobo que a l'hora de pensar aquestes narratives necessito un nou bagatge conceptual i m'hi trobo amb el concepte de Red Future anant més enllà de la violació com a jací si concret sinó com a atmosfera que rodea aquest espai mediàtic sobretot a les xarxes socials una recocificació del cos de la dona que estaria en mig punt entre narrativa idealitzadora i jo crec que narrativa directament sexista la Main Sphere que és un nou espai que s'ha obert a la recerca de quina manera directament quan a les xarxes socials tens veu pròpia i per exemple als estudis de Tinder de quan una dona heterosexual diu no a un possible candidat ràpidament el insult que està rebent i els homes que dominen tota aquesta esfera de les xarxes socials ho han mencionat la Tanya ho han mencionat altres companyes tot això de la mà d'una masculinitat dominant, masculinitat hegemònica que ens recorda Rowling Connell i evidentment la violència masclista exemples de tot això és evident la menor participació de les dones en les mitjans de comunicació, com a referents com a referents professionals com s'aborda el tema de la violència masclista com quan una dona és guanyadora d'un premi com a professional ràpidament se la pot vincular Carolina, la niña que admira Nadal primera no asiàtica fegana el oro Beatriz Perizaranda se atreve con el escote en forma de pene los siete días de milleia i hasta se ha echado novio la volcánica relación que mató a l'urdes Villacis la candidata mas atractiva, Carmena no apareix en el ranking, Lídia Valentín la finicienta que nunca necessitó príncipes al lavó això és una ràpida mirada, tampoc ens ha de no ens ha de escandalitzar excessivament Repculture a publicitat exemples aquest seria un exemple de Repculture no és una violació directa Repculture és aquesta atmosfera que permet la cosificació directa del cos de la dona de quines maneres les dones a les campanyes poden ser responsabilitzades no culpabilitzades de que els hi passi alguna cosa dolenta en cas que veguin algunes imatges més i també estic des d'una perspectiva feminista cada vegada m'està interessant més a aquesta cosificació des del patriarcat del consentiment la recosificació del cos femení lligant-lo de manera seductora i això és el patriarcat del consentiment no és que nosaltres siguem objectes de desig sinó que ara en aquest nou patriarcat som subjectes d'individualista de desig i nobament els nostres cosos estan resignificats de quina manera s'està vinculant la belleza tradicional d'objectes de desig a la salut tu vols estar així i cada vegada m'està interessant més a aquest discurs de les adolescents i com ens dirà Marie Claire del que es tracta en aquest nou patriarcat del consentiment és ser sexículen confident això també ens permet on va permetre l'anàlisi crítica dels mitjans aquesta progressiva resexualització o sexualització del cos infantil femení com l'amèrica en psicològica això em va publicar fa uns 10 anys cada vegada els mitjans estan apropiant del cos de la nina i s'estan sexualitzant més i s'estan veient també els efectes perniciosos que té això quan entren a l'adolescència i comencen les primeres relacions sexuals i relacions amoroses i llavors si això no tenien prou haurem de treballar també amb la hibridació això també he posat exemples de... de la publicitat, previamente a veure si no se sent no se sent es pot sentir? de sentir-te aquesta aparència d'un nió de sororitat femenina però a través de la moda, del cos, etc. transgressió, ara mola però la transgressió que s'està venent és aquesta això també formarà part dels meus... la meva manera d'entendre críticament els mitjans però si això forma part també del patriarcat del consentiment del patriarcat capitalista que sobretot ens envolta les dones diríem blanques, el West Westside Maria Míez també en recordarà i ho ha mencionat abans la companya de la taula que el feminisme ens recorda que aquest patriarcat capitalista també s'està apropiant d'altres punts del món, d'altres cosos racialitzats de la natura i dels recursos culturals d'alguna manera estem transformant altres o estem transformant i ja fa temps que ho fem estem transformant els recursos, les espiritualitats i altres cosos en nous productes culturals a consumir i en això també és algo que m'interessa des d'una perspectiva crítica feminista sobre els mitjans de comunicació gràcies per la vostra atenció moltes gràcies Pilar per ser tan il·lustrativa crec que també recorda a la imatge també ens ajuda molt a pensar i a reflexionar seguim si ens està fent curt el temps passa però de fet jo estic aquí prenent moltes notes per després comentar-les se direm amb tu Montserrat gràcies portar-me la paraula bé, com veiem plantejar-nos com s'ha construït el coneixement les nostres disciplines acadèmiques, reflexionari i fer propostes alternatives des d'una perspectiva feminista és un repte estimulant però no és gens fàcil i menys encara en displines com ara el que acaba de plantejar la Pilar i jo mateixa com són els diferents llenguatges per mi tot és llenguatge jo parlaré del llenguatge més verbal i la Pilar acaba de plantejar-ho des de l'esamiòtic però ens porta una mica cap al mateix lloc bé res i curt jo el que diria és que no hi ha cartografia possible de cap coneixement sense llenguatge per tant el llenguatge articula l'experiència situada de viure i la reflexió sobre les epistemologies del llenguatge no afecta només el llenguatge sinó que es converteix en una reflexió obligatòriament transdisciplinària no obstant això jo el que faria és situar la reflexió la meva estrita disciplina i faré una revisió d'apostulats que s'han consolidat i d'apostulats hegemònics dintre de la lingüística o de l'estudi de la comunicació i ho faré per estar d'atenció a tres aproximacions primer, a les epistemologies a l'entorn del llenguatge com a sistema les epistemologies a l'entorn del llenguatge com a activitat comunicativa i les epistemologies a l'entorn del llenguatge com a activitat cognitiva abans però d'entrar en aquests apartats permeteu-me una digresió que fa temps que quan m'acompanyo d'alguna situació vaig que sigui d'una dona ho faig no només perquè en general a les dones se'ns invisibilitza sinó perquè també tinc ganes de treballar des de propostes de coneixement en alternatives i sovint les dones m'enofereixen però avui faré una excepció perdoneu-me una reflexió amb una frase de Nietzsche deia Nietzsche amb temo que no ens hi liberarem de Déu si continuem creyent en la gramàtica anem un moment a la Bíblia el llibre del Génès li comença Déu diguer que hi hagi llum i així la resta de la creació veus d'aquí el poder creatiu de la paraula de Déu pare el poder típic de la paraula per tant tots els intents de transformar les gramàtiques per fer-les menys sexistes i més igualitàries topen amb els pontificats patriarcals de les llengües anem a les epistemologies a l'entorn del llenguatge com a sistema dintre de les propostes teòriques que han aconseguit una jamonia indiscutible en la lingüística dels terres 60 anys hem de destacar les que s'han presentat com a implementadores del mètode científic m'estic oferint els treballs de la lingüística formal per exemple però observem un moment quan intenta descriure la gramàtica que han internalitzat els parlants que observa l'analista observa la gramàtica que se suposa que ha internalitzat el parlant oient ideal però qui és aquest parlant oient ideal qui és aquesta idealització no cal ser gaire sagàs per veure la representació de la norma patriarcal de la paraula de Déu m'atreveixo doncs a les epistemologies que s'autoinvesteixen de cientifisme i que s'expressen des d'un formalisme que es brinda a qualsevol possibilitat de transformació apelant a la sincronia i a la idealització dels parlants s'ignora que els parlants som és els humans reals que viuen immersos en situacions sociopolítiques i emotives en canvi constant apostem doncs des d'aquí per epistemologies desinstitucionalitzades i en compte la historicitat dels nostres cossos parlants i en facilitin la visibilització doncs les epistemologies a l'entorn del llenguatge com a activitat comunicativa en general els processos comunicatius s'organitzen seguint normes implícites d'interacció que estableixen, òbviament, els patrons geomònics i a través d'aquests patrons d'aquestes regulacions implícites aprenem a ser qui som les nostres identitats podríem dir simplificant que la identitat és lloc que ens serveix perquè ens identifiquin les diverses pràctiques comunicatives en què participem i si ens demanem si hi ha estudis sobre les maneres de parlar que ens identifiquen les diverses pràctiques comunicatives ens adonem que hi ha bastants estudis sobre la parla de les dones per no n'hi ha sobre la parla dels homes perquè la parla dels homes és la normal és la manera natural, inevitable i comuna de parlar per tant és evident que els recursos lingüístics dels parlants es distribueixin de manera desigual i no tenen tots la mateixa legitimitat potser no es tracta de preguntar què és la identitat sinó de plantejar-nos com es construeix, qui la construeix i amb quina finalitat potser ja va ser nora de proposar epistemologies que resamentitsin i legitimin formes subalternes de comunicació tres, les epistemologies l'entorn del llenguatge com a activitat cognitiva el discurs hegemònic construïs representacions hegemòniques de la realitat evidentment si tornem al llibre del Genesi llegim que deu va crear la dona d'una costella d'Adam i per tant en la epistemologia patriarcal la dona és una projecció endrocentre i això és el que trobem en els discursos que ens envolten, ja siguin publicitaris com han acabat de plantejar la pilà polítics, que també veia a plantejar l'Atània educatius, medicos sanitaris, etc. El pensament en general s'articula a través de metàfores la metàfora és un recurs cognitiu molt poderós per tant els processos cognitius que ens faciliten la representació del món són de base i metafòrica les mites, les cosmogonies, els relats i els contes populars que donen forma al nostre imaginari col·lectiu si fem un repàs ràpid de com les dones hi apareixen trobem Eva la primera dona i inductora del pecat a l'imaginary judèo cristià Pandora, la portadora dels mals regal foners dels deus de l'Olimp dels homes Galatea, l'estatua dona d'Aquís Namor a Pygmalió etcètera i totes les dones màquines que crea la tecnologia de la nomenada civilització post-humana que jo crec que hem de reflexionar força si observem les metàfores que hi ha a la base ens adonem que les dones són conceptualitzades bàsicament a través de dues metàfores una és la metàfora de la dona objecta ara la que vam de veure el que ens ha passat la pila les imatges que ens ha passat la pila i que genera aquesta representació de la metafòrica de la dona objecta els objectes són possessions són meus, els miros, mostros els guardo a casa, m'en serveixo etcètera i si allarguem aquesta metàfora què obtenim? la dona objecta allargada ens dona la dona d'aixalla els objectes vells, què faig amb els objectes vells els abandono, els trencos, llenço etcètera i la segona metàfora seria la de la dona natura que genera la representació la natura genera i cuida la vida, la nodreix, la protegeix i què tenim aquí la dona mare, mestreça de casa infermera pedagoga etcètera bé, no em voldria allargar i per concloure el que he fet és revisar pistemologies dominants i el que llenço és un repte construir una d'altres ho intento, però és difícil però crec que que necessàriament les hem de construir aquestes pistemologies, que cal reescriure gramàtiques, subvertir, recementitzar pràctiques comunicatives i acadèmiques, sobretot quan plantejava l'assumpte de masses i inventar, inventar noves metàfores que són molt potents per la cognició i amb això coveria però vull tornar al que ens ha plantejat l'assumpte que m'ha agradat molt per parlar de llenguatge anem al poema que ens ha llegit l'assumpte i ens ha fet tancar els ulls de la Sílvia Govern jo m'he menutro de los silencios després de parlar del llenguatge voldria anar als silències jo m'he menutro de los silencios i les más eloquentes i les més eloquentes palabras estan en ells alguna cosa així i jo m'he menutro de los silencios va, gràcies Molt bé Moltes gràcies, perquè realment t'has ajustat molt el temps Sí, ho havies entrenat molt bé, molt bé m'agrada predicar amb l'exemple perfecte i finalment ens passem la paraula a la Marta Molt bé, moltes gràcies Rosa i Montserrat per convidar-me em sent bé Bé jo vinc de l'àmbit de la filosofia vaig investigar si és una filosofia i com sabeu la filosofia o la teoria feminista ha estat un terreny fructí per on s'han desenvolupat les epistemologies feministes no l'únic s'han contribuït des de moltes altres disciplines però sí un terreny privilegiat de reflexió sobre què és la epistemologia com coneixem, com produïm el coneixement i què vol dir una epistemologia feminista com sabeu des de la Standpoint Theory de la Sandra Harding fins als coneixements situats de la Dona Harrow i, per exemple, entre moltes altres autores una mica la... com ja totes compartim però potser em toca a mi com a la part de la filosofia esmentar una mica que la epistemologia feminista sorgeix bàsicament d'aquest escepticisme en front del coneixement suposadament universal, neutra independent del subjecte i de qualsevol posicionalitat del context, del context polític i social i reivindica en les seves diferents facetes i aplicacions també en diferents disciplines de la ciència socials, humanes, etc. que el coneixement ha de tenir en compte aquestes dimensions socials i personals en la seva producció com es produeix el coneixement des d'on el produeix i quina influència tenen tots aquests factors socials i polítics en els resultats del coneixement, en els coneixements en què és la ciència o en què són les diferents ciències i, per tant, hem de tenir en compte els contextos, els estàtuts els estatuts i les diferents posicionalitats dels investigadors les investigadores i, sobretot, aquesta pregunta que sempre ens retorna de com des d'on es produeix el coneixement qui el produeix i quins efectes té. I, aleshores, per respondre una mica el que ens demanava o de la meva recerca concreta la meva recerca concreta es centra en dos àmbits on tinc dues línies grans o principals de recerca. Un és l'estudi de la ment des del punt de vista de la filosofia de la ment, de la psicologia i de la fenomenologia, que ja explicaré una mica què és. I el segon àmbit és precisament de la teoria feminista i, concretament, la teoria de la interseccionalitat. S'ha esmentat en diverses intervencions també de les companyes que s'ha de tenir en compte més enllà de... Perdó, començaré per aquest segon àmbit de la teoria de la interseccionalitat. S'ha comentat que s'ha de tenir en compte el gènere, les influències d'aquest constructe gegantí que és el gènere, el patriarcat, etc. Però també el que proposa la teoria de la interseccionalitat és anar en una mica més enllà del gènere i considerar totes les altres categories que ens oprimessen, que ens atravesen i que privilegien a certs grups socials per sobre d'altres. I de forma diferenciada segons els contextos. La interseccionalitat pot ser entesa com a aquesta aproximació teòrica i metodològica a les desigualtats socials i que obre un marc epistemològic diferenciat d'altres en què els fenòmens socials però aquí podem incloure les identitats, les categories socials, les discriminacions, etc. S'entenen des de múltiples eixos com són el gènere, la raça eulèdnia, la sexualitat, la classe, l'edat, l'habilitat, etc. En la genealogia del feminisme negre nord-americà, autores com Patrícia Hill Collins, Kimberly Crenshaw, Enjmeri Hancock, etc. O d'altres en el context europeu, com Nira Joval Davis o Florian Cies, que són sociòlogues, desenvolupen un marc per a la recerca en diferents ciències socials des d'aquesta aproximació interseccional. Com sabeu, el concepte de interseccionalitat ha viatjat per moltes disciplines i contextos geogràfics i també és molt important a nivell dels moviments socials i la pràctica política, com s'articulen diferents formes de lluita en diferents objectius, però en el cas de la filosofia, entenc que fer recerca sobre interseccionalitat pot voler dir diverses coses. Una d'elles és, per exemple, des d'un punt de vista més metafísic, potser tradicional que es pregunta sobre la naturalesa de les coses, ens podem preguntar què són les categories socials i com es relacionen entre elles per tal de crear certes experiències d'opressió i de privilegi, que vol dir que la raça i la classe i el gènere interactuen per privilegiar certes grups en front d'altres i això es manifesta i s'expressen diferents contextos de manera diferenciada. És una pregunta que la filosofia pot aportar i, de fet, jo he intentat també dir alguna cosa. El respecte sobre què vol dir que les categories socials es constitueixen mutuament, que és una cosa que repetim molt, però a mi sempre m'ha sorprès que no sabem molt bé què vol dir exactament quin tipus de teoria podem, com podem explicar això, com es relacionen els individus i els grups socials amb aquestes estructures socials. Tot això són com preguntes que la filosofia en les seves diverses tradicions té eines per desenvolupar i respondre. Des d'un punt de vista també més de la fenomenologia com a tradició filosòfica dins de la filosofia que es pregunta per les experiències viscudes i per les estructures que vertebren les diferents experiències tant individuals com col·lectives. També és molt interessant i he estat treballant darrerament aquest tema sobre com podem descriure les experiències interseccionals. No són només experiències d'opressió pures, per exemple, per les dones, sinó que sempre són dones que tenen una certa classe, una certa data, uns altres condicionants que modifiquen aquestes experiències i que s'expresen de formes diferents, com, des de la fenomenologia, aquesta és la meva pregunta, podem entendre i descriure aquest tipus d'experiències sense caure en simplicitats i en descripcions de la fenomenologia clàssica que tenen el cap només, l'home blanc europeu i que fan valdre aquestes descripcions com a vàlides per tothom quan no és gens al cas. Com vaig a temps? Vas bé, vas bé. Però quan em queda? 6 minuts. Aleshores, en general, fer recerca en filosofia de la interseccionalitat, tal com l'entenc, és en si mateix per mi contribuir a una comprensió i a un desenvolupament de les epistemologies feministes. Aleshores, respecte al segon camp, que també us volia parlar, que és aquest camp de la filosofia de la ment i de la psicologia, en alguns aspectes, també em passava com ha dit abans la companya de lògica i matemàtiques i dir-hi així, que alguns camps de la filosofia, l'objecte en sí sembla que és molt difícil trobar aquesta relació entre la posicionalitat i les epistemologies feministes i l'objecte d'estudi, però es pot fer en molts casos. I actualment, tinc entre mans un projecte sobre la part l'interna, a veure amb el llenguatge, però és d'una altra perspectiva, el fet que ens parlem a nosaltres mateixos, quan pensem, algunes persones més, d'altres menys, però hi ha tots un camp d'investigació sobre aquest fenomen del discurs intern, la part l'interna i ho estem investigant amb persones amb autisme i també amb altres condicions mentals. L'autisme, com sabeu, és una condició que s'expressa de forma bastant diferent, segons el gènere, i ara parlareu una mica de per què, i s'acostuma a definir com un trastorn del neurodesenvolupament en què els individus presenten déficits de comunicació social i patrons repetitius o restringits de conducta. S'estima que una de cada 160 criatures del món tenen teat, transdón de l'espectre autista, segons l'hom, i respecte al gènere, una nena per cada quatre nens. Aquests percentatges van portar investigació sobre preguntes de quin era l'efecte del gènere en aquesta condició mental. I tota una sèrie d'investigacions liderades per un psicòleg de Cambridge, Simon Barron Cohen va portar, això va tenir bastant ressò mediàtic, va portar a dir que hi havia un cervell eminentment masculí, respecte a un cervell eminentment femení, que els autistes encarnaven aquest cervell masculí, fins i tot les noies autistes tenien aquest tipus de cervell, i això va ser com un gran estudi sobre l'autisme, que a més van agafar una mostra molt, molt, molt gran a Anglaterra de participants, va tenir molt ressò, i després ells mateixos es van retractar de l'estudi, van haver moltes crítiques de moltes autores, però també de molts altres investigadors, que els resultats d'aquesta investigació, i no tinc tan poc temps d'entrar molt en els detalls, havia sigut una mica fruit d'una sèrie d'arrots metodològics i epistemològics importants, i ells mateixos van acceptar algunes de les crítiques. Com ara, per exemple, determinar que hi ha cervells, masculins i femenins, en comptes de dir, precisament que hi ha uns patrons socials que influeixen en certes, i una expressió social pel gènere, que influencien certes conductes, i que aquestes conductes, a base de repetició, poden afectar el cervell perquè el cervell és molt dejable, és plàstic, etcètera, però és una ordre invers de l'explicació. No és que hi hagi uns servils que causin o expliquin unes certes patrons de gènere diferenciats en l'autisme, sinó que s'ha d'agafar d'una altra perspectiva. D'aquesta perspectiva més crítica de dir és tota una dinàmica social que pot arribar a influenciar el cervell, però hem de saber què expliquem i sobretot què es diuen els mitjans de comunicació i com això s'extent. A part d'això és com un exemple concret, però hi ha multitud d'exemples en aquest món, també de la filosofia de la ciència. I un altre aspecte molt interessant, també en el cas de l'autisme, és que aquesta proporció 4 d'una nena per cada 4 nens, en el fons ens està dient que es diagnostiquen menys nenes o menys dones i sobretot també es comencen a diagnosticar molt més tard, és a dir, quan tenen... Són ja adultes, 30 anys, etcètera, de cop s'assab que són autistes, per exemple. I això per què? Perquè precisament, curiosament, els símptomes que guien els diagnòstics del teat, de l'autisme, estan basats quasi exclusivament en els símptomes que presenten als homes. És a dir, tots els estudis que serveixen per dir quins símptomes són, per fer la sintomatologia, que surten els diagnòstics i el DCM, etcètera, estan basats bàsicament en la sintomatologia dels homes. Per tant, aquests símptomes són més difícils de detectar amb les dones i no ha sigut fins fa molt ràtivament poc que es veu que les dones tenen per l'espressió social segurament que reben, desenvolupen més estratègies de comoflatge, és a dir, imiten molt més els comportaments socials, tenen més pressió per ser socialment acceptades i, per tant, és el fenoma aquest del màsquing. No passen com a neurotípiques molt més que no pas als homes. Es dissimulen la seva condició a través de desenvolupar tots els altres mecanismes. Clar, és a dir, tota aquesta edició, en créixer, si no hi ha una mirada crítica feminista en aquests estudis de psicologia o també filosofia de la psicologia i la psiquiatria, tot això es viatja als resultats de la ciència. Dirigir els estudis en aquesta direcció no és només estudiar les dones autistes, en aquest cas que us estic comentant, sinó contribuir a esmenar el diagnòstic de l'autisme, repensar què vol dir ser autista, què és la neurodiversitat, per exemple, i això en connexió amb tot el tema de la interseccionitat que us comentava abans. Per tant, és també aplicar un anàlisi de gènere en aquesta condició a diferents nivells de recerca. Bé, hi ha un tuit d'una noia autista que deia que les autistes són altres coses per d'autistes. Potser també ens podem començar a plantejar quins altres problemes i altres discapacitats o habilitats tenim que no siguin només l'autisme, en connexió amb la aproximació interseccional que us comentava abans. Per tant, és també aplicar un anàlisi de gènere i, en general, en aquesta intervenció volia mostrar dues coses bàsicament, com, des d'una banda, la filosofia o la teoria feminista i la interseccional en particular pot contribuir a desenvolupar les epistemologies feministes i, per l'altra, com la filosofia de la ment o de la psicologia, que sovint tracta temes i grups socials, en aquest cas, l'autisme, cal perspectiva gènere i cal aquesta mirada també que vegi de les epistemologies feministes per un millor diagnòstic, tractament acompanyament però també per un qüestionament bàsic dels fonaments de la recerca i, en definitiva, per una millor recerca. Moltes gràcies, Marta. Se sent? Sí. Bé, tenim encara una hora, de fet, i ara hi ha alguna manera bé la part, possiblement creativa, de posar en comú algunes de les aportacions que han anat sortint. Agraeixo moltíssim l'adaptació que heu fet el temps i l'esforç de pensar, donant respostes que jo penso que han estat realment molt enriquidores des de les diferents disciplines que han anat apareixent. Jo he pres a punts, no sé si seré capaç de poder fer una síntesi completa, però sí que m'agradaria puntualitzar alguns dels elements en els quals podem seguir discutint perquè, de veritat, en 10 minuts no donen per molt i llavors els consensuem entre totes. Sí que veig o ha aparegut un eix discursiu molt compartit parlant d'aquesta mirada feminista des de la perspectiva epistemològica però també d'alguna manera apareix la metodològica que també parlarem a la tarda però tot ha anat molt en relació a una revisió, a una creació, a un repensar, a un reflexionar on apareixia sempre l'adjectiu crític i crec que aquest és un element important que també el podem comentar fins que implica aquesta crítica i el posicionament feminista per objectivar com una mirada, una revisió, una recreació, un recondactualitzar des de la nostra perspectiva però també des del feminisme i des de les diferents disciplines. Temes que ha tractat la Tània possibilment ha estat interessant però també per l'implicació en el carreg el pensar i el repensar el gènere a la institució de la universitat perquè moltes de nosaltres estem implicades en aquesta institució crec que és un marc de debat important no l'hauríem de fer central però sí que penso que és important en la mesura que d'alguna manera treballem a la institució però també som institució seria molt interessant el tema de la paritat, l'equitat la pròpia idea d'institució d'organització social vinculat a què podria ser allò formal i no formal també crec que podria obrir-se a discutir-se perquè allò públic, allò privat no sempre tenim la delimitació clara i també que és personal o professional també en el marc, per exemple, que estàvem parlant de les hegemonies però també de les institucions en la universitat m'ha agradat molt el concepte de feminisme institucionalista que estàs treballant o que ens podem plantejar com treballar-ho i d'aquesta manera poder posicionar-nos el nostre posicionament en aquest sentit a més de crític, ens pot interpel·lar també de l'anell de les persones molt interessant ha estat la contraposició o l'entrada de la Maria Antònia Huertas en el sentit del pes de la minoria o aquesta també dualitat clàssica de la forma d'aproximació coneixement entre el que podria ser allò d'un tècnic i menys científic o científic tecnològic o de la perspectiva de la investigació que està portant a terme la Maria Antònia ha estat molt bé el tema de la teva situació per explicar-nos que també escrius novel·les més enllà d'informatia, crec que això també és un valor que ens fa, possiblement més plurals com a persones de referents. Una dels deixos que també es podria parlar en la construcció de coneixement en aquest àmbit que l'has apuntat, però a mi m'ha quedat perquè crec que és interessant és en la construcció pròpia de la ciència, has fet un esment entre la producció en el món occidental i altres formes de coneixement, crec que aquí també podríem fer es podria obrir una línia de què passa amb allò que només fem nosaltres o històricament hem fet nosaltres en la construcció del coneixement per treballar el tema que seria definir el context o situar el nostre coneixement o com nosaltres participem en aquest coneixement on, en el cas, encara de disciplines com la de la Maria Antònia el protagonisme dels homes encara és hegemònic. M'ha agradat també molt i crec que això també és transversal o que d'alguna forma ens interpel·la perquè llavors ve la comunicació que hem començat en poesia i d'encar els ulls però crec que també un dels temes que podríem parlar és la creació de nous estils de comunicació més inclusius que és una mica com has acabat la presentació perquè sí que és veritat i després apareix el llenguatge però és la comunicació que possiblement és de reflexió i d'empoderament de com podem generar nous coneixements però també manifestant-los, escrivint-los pensant-los d'una forma possiblement més inclusiva hem inclòs també el cos la poesia, el silenci i d'alguna manera el llom es corporal amb l'aportació que ens ve més des de l'història de l'art crec que és interessant i aquí també resonen en altres aportacions el fet de fer reconstruccions històriques femenines objecte d'estudi allò femení per tal de reexplicar la història ampliar-la, riquir-la i ser més inclusiva però com objecte d'estudi defensar el fet de revisar la història des de la perspectiva de les dones, de les aportacions de les dones crec que ho ha explicat molt bé en la seva aportació com a camp d'estudi i posar en valor l'experiència femenina revalorar aquesta experiència perquè també és part d'aquesta trajectòria d'aprenentatge en la qual des de la perspectiva que se'ns ha presentat des de l'història de l'art és molt emancipadora on ha d'explicar la teva experiència en la trajectòria d'investigació on apareix l'art no només com allò de ser analitzat sinó l'art com a peça creativa en l'aproximació de coneixement i en la generació de nou coneixement que has mencionat com coneixement viu a l'agència del que tenim davant i com en relacionem nosaltres de diferents processos que també formen part de ser o preguntes personals o anàlisi d'estudi si ve des de les ciències, des dels matemàtiques ens deien de parlar o d'incloure uns nous estils de comunicació uns nous llenguages més inclusius també s'ha parlat, s'ha enfatitzat la necessitat d'un canvi de la mirada que possibilment des de les nostres disciplines ja portem a terme i d'un desplaçament del coneixement per poder fer o per traçar noves lectures i molts cops des de la perspectiva d'aquesta historiografia feminista recorre a les fonts originals per fer una interpretació netament feminista crec que això també és interessant i de nou s'acaba les aportacions amb aquesta clàssica retumba perquè estem on estem, que és què passa amb el feminisme a la universitat és un cànon, és una pràctica ens hem de mirar críticament la pràctica feminista a la universitat això també la podem deixar oberta des de la comunicació ha estat molt il·lustrativa l'aportació de la Pilar amb la noció del patriarcat del consentiment amb aquestes narratives idealitzades que retomben la idea de patriarcal capitalista utilitzant algunes de les aportacions teòrices que també han anat apareixent en altres aportacions i d'alguna manera que veiem aquí és que la transversalitat d'aquestes noves mirades o aquestes mirades crítiques perquè a partir de la deportació de la Pilar també hem anat allò institucional que podríem lligar una mica el que comentava la Tanya en com realment la comunicació és transversal el tenim a les institucions, està en el pla simbòlic en allò subjectiu i fins i tot en allò més normatiu i com aquestes narratives idealitzades ens travessen en el fons les interioritzem i el que cal és poder-les identificar i poder-les construir-les com propiament fer una jornada el 14 de febrer que sabem que és un dia també que necessitem de construir crec que en les retòriques disciplinàries és que girar una mica o fer un pas més ens obre els ulls una mica a poder marcar i distingir i just assenyalar aquestes narratives sexistes que ens envolten, que d'alguna manera interioritzem i d'alguna manera en aquesta idea de tot com apareix aquesta narrativa sexista apareix el cos i m'ha agradat molt el viratge cap a l'estemporal i mirar enfatitzar què està passant amb les generacions més petites amb les nenes que llavors són adolescents i que després són i seran dones de la manera que vulguin però el tema de totes aquestes retòriques transversals que lliguen entre el que seria el temps en tota la línia de l'existència que crec que això també ho podem obrir i comentar-ho des de llenguatge verbal la comunicació més semiòtica a verbal ens hem anat a la bíblia per sortir-ne per fer un exercici de emancipació d'un dels elements on les idees que crec que és essencial i que d'alguna manera reverberen el llenguatge però reverberen la producció de coneixement és aquesta experiència situada del viure i que crec que això és com ho has comentat mereix una reflexió transdisciplinar perquè ens afecta en tot i en el llenguatge i en la forma de comunicar-se evidentment sortint de la bíblia per reconstruir-la hi ha aquest ex de voluntat de promocionar de treballar per assolir un coneixement alternatiu on es denuncia la invisibilització sistemàtica de les dones, a l'existència i la necessitat de construir un patriarcat i d'aquests patrons hegemònics que tenim en la construcció del llenguatge, de pensament i del coneixement de nou ha sortit molt aquesta idea de construcció i de construcció a partir de les metàfores en les quals s'ha referit en aquesta revisió crítica però crec que hi ha dos elements que també podem posar damunt de la taula que alliga una mica en la portació que s'ha fet des de la perspectiva de l'art i és la necessitat d'inventar nous metàfores des d'un posicionament propositiu crec que és necessari com a pràctica i com a epistemologia feminista la invenció de noves metàfores per afrontar on ens trobem ara el que d'alguna manera en allindar d'aquesta civilització post-humana això també m'agradaria deixar-ho aquí perquè crec que és interessant abordar-ho i, finalment, amb la portació de la Marta ens ha aparegut, potser el Marc més filosòfic que crec que també és compartit en epistemologia feminista amb la noció d'interseccionalitat penso i crec que pots discutir que està molt acceptada de fet, s'hi refereix molt des de la teoria feminista el concepte d'interseccionalitat i com la interseccionalitat mateixa ens permet descriure diferents experiències, avaluar-les i de forma crítica reconstruir el pensament el poder emancipatiu o crític de la interseccionalitat per debatre o per combatre les desigualtats socials en la pràctica política, crec que és una idea també molt potent i, finalment, molt interessant també a partir de la investigació que estàs portant a terme sobre l'autisme, perdona, en sortir la paraula, primer, doncs treballar... m'ha agradat molt el tema de replantejar o rebeure com el tema dels diagnòstics d'aquests estudis que hi ha, marcavament, torna a apareixer l'embat patriarcal i que sempre es recorre abans de la simptologia masculina, per exemple, les malalties de dones, això també es podria veure, podríem parlar. També la construcció del servei i com amb aquesta reflexió crítica des de la pràctica feminista, veiem que es marcavament no és U a U, sinó que és 4 a U, és un tema de veure com realment és més complex tot plegat i m'ha agradat molt la noció de estratègies de camuflatge, com realment l'adaptabilitat apareix i com aquesta estratègia de camuflatge, possiblement com a dones, com a investigadores, com a universitari, l'hem hagut de desplegar volguda o envolgudament a la nostra pràctica personal i laboral, i crec que pot ser un bon punt per començar el debat, no sé com ho fem on serà. Micro al públic, micro a les pensions... Aquí tenim un altre. Hi ha algú que vulgui agafar el micro i ara li podeu respondre, ens podem interpel·lar. Bé, en primer lloc agrair-vos totes les intervencions. Crec que és un luxe, ho comentàvem ara amb la Marta. Està aquí un divendres al matí escoltant-vos i esperem que es puguin arribar a publicar d'alguna manera o que les pugueu circular perquè penso que va la pena. Jo faig recerca sobre la producció de la subjectivitat i a la tarda estic a la taula de meteorologies, per tant, ja connectarem amb algunes coses. El que m'interesseu una mica era preguntar-vos a totes o les que vulgueu respondre. De quina manera aquestes epistemologies feministes ens transformen com a subjectes que investiguem, és a dir, com transformen la nostra identitat com a investigadores. Tant senzill com a la mesura en què abordem coneixements subjugats, a què co creem, co construïm coneixement, que els coneixements són situats, que intentem encarnar el coneixement, que recuperem el sabès de la vida quotidiana, aquests sabès invisibilitzats, com tot això ens transforma com a dones, com a investigadores, que fem recerca i contribueix en aquesta producció del coneixement. En el meu cas... En el meu cas, el primer que em surt com a resposta és que a mi m'ha fet més lliure, i a moments m'he cabrejat. Però també amb l'edat, diríem que m'entenc un cabreig l'atente de que res no canvia, que l'envite és molt fort. I personalment continuo pensant que cada dia em fa més lliure. A partir de l'edat i dels anys, tinc més clar que el meu paper, com a investigadora no és tan rellevant, sinó com a companya de xarxa, com a mesura del possible, de donar veu a les que són més joves. I que, d'alguna manera, pugui jo ser la que els dona possibilitat de llibertat. Per mi és... crec que cada moment de tapa de vida tens com una consigna, interioritzes una consigna, i per mi, en aquests moments, és més aviat aquesta. Després ja parlarem que, malgrat tot això, has de conviure amb la tirania del public short perish. Però, bueno, fin. Jo en aquest sentit crec que tinc dues primeres respostes així. Jo crec que una primera és un viatge personal des de primer una situació estranya d'incomoditat, d'incomoditat respecte a la disciplina i d'incompració rebuts de part de l'entorn. És un procés de reubicar-te fins a dir que no em penso moure. Vull defensar, no estic sola defensant-ho. Pem xarxa, volem visibilitzar. I després, una altra cosa que lliga amb el que un dels punts que ha resaltat la Rosa, aquesta idea de revisió crítica, s'adenta, d'alguna manera, en la justa mesura i, segons la recerca, però amb les contribucions vistes de lo més petit fins al conjunt dels estudis feministes. Les esmenes a la disciplina, per exemple, són parcials i a vegades són a la totalitat. I aquesta esmena a la totalitat obre tantes noves portes, de com s'enfó que pot tenir un impacte tan directe sobre les polítiques públiques, sobre com es realitzen les investigacions, com ara apuntava la Marta amb el tema de la diagnosi de l'autisme, que fa més necessari, fa ser conscient de la necessitat que el nostre paper com a investigadores pot ser des de la Torra d'Ivori. Segurament ja està implícita amb l'agència feminista, amb la concepció feminista de la producció del coneixement, però que, des de la relació amb els teus objectes d'estudi o objectes d'estudi, com que són co-participants al final de l'estudi, que tu vols fer una transferència directa de la recerca que estàs fent perquè se la puguin apropiar i la puguin utilitzar i com fa xarxes a vegades amb estratègies de guerrilla o conspiracions fins i tot, que van més enllà de l'àmbit acadèmic, perquè d'allò se'n pugui... se'n pugui treure profit i contribueixi a una agenda social més ampla que supera la universitat i de molt. És una molt bona qüestió, que ha estret molt seu, perquè jo crec que aquí tot és... Segurament considerem el difícil que ha estat mantenir aquesta mirada feminista o el menys crítica en algun moment i després feminista en els nostres àmbits. I en el meu cas, va ser un moment... Quan jo estudiava la carrera matemàtica més o menys era amb el 50% de noies i de noies i encara continua sent així. És una d'aquestes coses estranyes. Però després, quan em vaig començar a fer recerca, en els congressos ja era clarament minoritària, hi havia molts casos que era l'única dona. Això et fa adonar-te de coses d'una manera molt clara. I jo crec que en el meu cas que sí, que és difícil que t'has d'estar com continuament reafirmant en la teva diferència, en el context, a mi m'ha servit per poder assolir certa llibertat. Jo crec que és la part bona. I al final, jo crec que estic fent recerca en el que m'agrada dins de les dificultats, de poder fer-ho completament. I heu reivindicat la part bona de la part dolenta d'haver-se d'enfrontar amb una altra manera de fer i de ser com m'extranya en la nostra mirada el que deies. El tema d'intentar solir el coneixement alternatiu, jo crec que ho tenim molt més fàcil, ens ho posa més fàcil amb la nostra situació i també el que deies, la Montse de Crea, noves metàfores. Rescato aquesta part bona dins de la dificultat enorme que representa, mirar-ho diferent. Sí, en el meu cas m'ha transformat en el sentit que m'ha fet més humil, és a dir, una humilitat que era difícil al principi, perquè, com m'han dit les meves companyes, aquesta recolocació et proposa al principi una batalla i necessites molta energia, però després també aquesta llibertat de saber que estic fent el que he vingut a fer i de poder que la investigació, com m'ha transformat a mi, transforma la meva docència i això per mi és molt important, perquè jo veia molta investigació que es feia des d'altres àmbits que realment no revertia en la docència, eren com dos àmbits separats. Aquesta fluïdesa entre investigació i docència, inclús jo diria més, en el meu cas, també respecte a la meva vida personal, com a mare, com un pont, poder utilitzar la recerca o poder nodrir-me la recerca en tots els camps de la meva vida. A mi m'ha transformat en aquest sentit. I la serenitat, és a dir, pensar també que no canviaré la universitat, com volia al principi, però jo volia crear una universitat nova i de dir que l'Adrien Rich també parla d'UEMens i University, però que d'alguna manera sí que estic transformant la universitat d'una manera com les formigues, aquest lloc en el que estic, és un petit, però és aquest. Només un moment em sembla una pregunta interessant i estic molt d'acord amb moltes de les coses que heu dit, però jo crec que el que transforma no és a mi, segons la meva experiència, no és tant la recerca o la universitat, sinó que ve d'un altre posicionament polític de fora, d'un cert compromís feminista, d'una certa de l'activisme, a cas que en els seus nivells, de casa fins a la política institucional, hi ha un gran nivell, i crec que la universitat en si mateixa i la recerca hegemònica no és gens, i el que s'ensenya a les licenciatures i graus no és gens estimulant des d'un punt de vista feminista i transformador personal. Estem en el camí de canviar-ho, però crec que encara és bastant, però desgràcia no és hegemònic que el feminisme així transformador dins de les universitats. Crec que el meu sentiment és més aviat al contrari, de dir, com aquesta força des de fora, és dialèctica, transforma l'hora tu mateix, però és com transformar la disciplina en la recerca, perquè serveixi a uns propòsits no feministes i que siguin més rigorosos i justos. Jo crec que anem coincidint totes. A mi sí que m'ha transformat la meva recerca i sobretot la meva docència, diria, més aviat. El meu intent de transformació de la docència m'ha transformat en mi moltíssim i m'ha transformat en el sentit de fer-me, com han dit, una mica més lliure, perquè esclar, m'he després de pressions com a haver de publicar quines revistes estan superelitistes, perquè el que a mi m'interessa, investigueu aquests coneixements subjugats, com que no són hegemònics, difícilment, els col·loques també en determinants llocs i aleshores et trobes que tens un hàndic, si et dediques a això que t'hi vols dedicar, perquè ho veus així, dintre de l'institució, no em compres un lloc hegemònic, de moment. A mi m'ha resultat tan gratificant l'experiència d'intercanvi amb estudiants. L'activitat transformadora meva és cíclica, em transformo també per la relació que es templeixo amb les estudiants. Veig que els coneixements que m'interessen a mi que no interessen gaire en el món acadèmic institucional, sí que interessen a les estudiants. Des d'aquí, jo crec que s'ha creat una retroalimentació, que a mi em vaig fer gran i m'hauré de jubilar en algun moment, però em sap molt de greu per aquesta retroalimentació que tinc amb les estudiants. I també viure una mica més feliç, renunciar a ser una superinvestigadora, puntera que publica no sé on, són bastant més feliç per qui faig el que m'agrada. Sí que m'interessa, però... Jo combrego bastant, també, amb bastantes de les aportacions i volia enfatitzar el tema de la... Sí, sí, d'aquí. El tema de la docència, que t'acaba sent possiblement una part molt important de la nostra vida a la universitat. I jo, des de la meva perspectiva, ni llibertat, ni serenitat, ni re... Ho trobo, bàsicament, com una necessitat imperant. Crec que no es podria fer d'una altra manera, i que ha de ser així. I ens agradi o no, ens costi o no, que hem de discutir o no hem de discutir, ens haurem d'enfadar el cabretge que comentaves tu. Però és que és imprescindible. Crec que no es pot fer d'una altra manera, i en aquest sentit crec que estan fent coses per... perquè així sigui. L'altra cosa és en el marc personal individual, com deia la Marta, que tots venim d'altres inputs que potser els manifestem publicament a la universitat, però que tenim vides més enllà de la universitat que ens conformen, no? I en aquest sentit, en l'espai social actual, sí que s'ha observat, us veu, que la paraula feminisme quasi més trending topic, que s'utilitza per davant i per d'ara, i que potser des d'aquesta taula podríem també veure si el gender washing aquest el tenim també a casa nostra o no. Però jo no... Felicitats i això, no. Jo usaré només puntualitzar una cosa, perquè el gender pot ser un tema punter, pot ser un hashtag superretuitat, però no en el sentit que estem plantejant aquí. És a dir, em fa por la usurpació de terminologia per fer passar per feministes i estudis que no són gens. És allò que també he plantejat abans... També la Pilar... Igualment ho he plantejat totes, però la Pilar ens ho ha ensenyat una mica, amb imatges. A mi em fa molta por, això. Aquestes samarretes que venen ara, que jo sóc feminista, i dèiem l'altre dia a classe, produïdes a la Índia o a la Xina, pagades a les dones que es fan res, explotació, però ens posem una samarreta de jo sóc feminista. En compte, anem en compte. Reserc que es passa el mateix, això és un exemple anecdòtic, però amb reserc que passa el mateix posem gènder, feminisme, i després... Jo crec que hi ha una actitud feminista, que és la que hem de reivindicar, i també una manera de fer la nostra resercia, anar molt alerta. Per això també era un dels motius d'aquesta jornada, anar molt alerta, perquè pot ser trending. Trending tòpic. Jo no veig tant, almenys, en el meu camp estudis que es passi un passat per feministes i que no ho siguin, sinó una mala utilització del concepte gènere, una confusió de sexe amb gènere, a l'hora d'identificar les variables, a l'hora d'interpretar-les. Ara hi ha molta gent que s'ha d'aplicar la perspectiva de gènere i incorporen la variable sexe. Normalment passa més en enfocaments empiricistes, positivistes. I diuen, no, ja he fet un estudi amb perspectiva de gènere, i dius, es comprarà el mínim, que si tenies la dada desagregada, l'has incorporat, però no es entès. Què vol dir pensar? Quines variables tens en l'enquesta que has fet, o en altres que pots recollir, que t'estan copçant el gènere? I com elements de categoria que t'estan impregnant diferents patrons, com genera com a procés, què de les institucions que estàs analitzant, o què t'estan indicant unes limitacions de recursos o un efecte diferent en la distribució dels recursos. I d'aquests en trobem de manera creixent, perquè crec que hi ha la tendència, que la gent sap que ja no queda bé, o que arribaran crítiques per no haver menys esperat una mica d'atenció, les dades desagregades, però després seguim d'una banda a les universitats encara, formant l'alumnat, em segueix el gènere, per tant no els ensenyem com treballar aquestes dades dictades, però enteneu-les com quantitatives i qualitatives, absolutament. I a nivell de recerca, si amb docència estem avançant una mica, jo crec que a nivell de recerca i perspectiva de gènere, perquè la resistència encara és molt més superior. I és molt més difícil, a més a més, de donar unes directrius concretes, perquè tothom et sortirà, no, jo faig la meva recerca, hi ha tants temes diversos, que aquí sí que ens queden molts anys de picar pedra, crec. Sí, sí, sí. És molt clar, en el cas de les meves disciplines, dels àmbits més científics més tècnics, sí que allà és molt clar la diferència que hi ha entre fer estudis de gènere, dins de l'àmbit, o aplicar estudis de gènere que hi ha en el teu dia a dia, que això és, bàsicament, sobretot quan escrius, la recerca i la docència, la docència és molt important. Ara s'està... Tot comença molt... Bé, jo molt, molt, molt ràpidament, però personalment soc molt, molt crítica, per no dir negativíssima, davant de la estructura acadèmica que hi ha en aquest país, en general en Europa, però quan surts fora encara ho veus pitjor, o sigui que tenim moltes dificultats amb la estructura que tenim, que és tan, com diríem, tan limitadora, per poder fer, com diu la Montse, coses noves, diferents, i implementar, sobretot implementar, hi ha tota una sortida que hi ha pels estudis de gènere, sobretot en les disciplines de ciències socials i de humanitats, però en el nostre cas això no està, hi ha una dificultat enorme per com s'han de fer, però a banda d'això sí que diria que comença molt les coses i en l'àmbit de la docència, dels estudis d'almenys d'informàtica que jo conec més, de la mà de la intel·ligència artificial i de les alertes que ens han començat a disparar amb temes que és necessària introduir la ètica i la moral dins de l'àmbit de la intel·ligència artificial, perquè ja estem veient que això se'ns pot anar de les mans. Jo crec que és una bona manera d'intentar fer, que és el que molta gent estem intentant, almenys en la meva universitat, i jo sé que d'altres, d'introduir estudis, justament estudis de gènere, estudis de l'àmbit de les humanitats, de la reflexió crítica dins de la pròpia formació dels estudiants tècnics. I aquesta és una via interessant, perquè potser no és on hem de desenvolupar aquests estudis, però sí que és molt important que hi arribin i que es puguin començar a veure com es s'implementa dins de l'àmbit. Jo, en aquest sentit, sóc molt partidària de les interdisciplinarietats, quan més millor, que no és fàcil i més en la estructura que tenim en la nostra universitat, justament és el contrari, està molt penalitzat, qualsevol àmbit que és mínimament interdisciplinari. No sé si podem passar... M'he quedat tranquil·la. Aquest emprenyament de Gatting amb les estructures que tenim. Jo sí que, en aquest sentit, faria una reflexió profunda amb les paraules que em preiem, com parlàveu vosaltres, que sou més especialistes en temes de discurs i llenguatge, perquè, per exemple, la meva assignatura que es titula Perspectives Feministes a la Història de l'Art, la van demanar a l'alumnat, això és molt important, creure també que l'alumnat té una potència important a l'hora de canviar l'estructura, o per exemple un exercici que hem fet d'aquest any que han demanat llibres de la biblioteca, adquisitions i envisques, és a dir, si despleguem la llibertat que tenim dins d'aquestes estructures que coneixem i que ara críticament ja sabem on som, penso que tenim moltes coses que encara no hem desplegat fins al final, però el que volia dir és el tema de la paraula. Jo sí que seria molt contrari i sóc molt contrari, és molt radical amb això, potser no coincidim amb la paraula Perspectives, perquè nosaltres fem un exercici quan comencem la classe que és que ens posem un objecte a mirar al mig de la classe i ens movem per l'espai, la terma perspectiva és un terme molt de la història l'art, la perspectiva és fonamental, la manera com miraven i com s'apropiaven en els quadres per poder explicar la realitat a partir d'una finestra. Llavors tothom pot situar-se en perspectives diferents respecte al que està mirant, però després quan tu comences a parlar has d'aturar-te i decidir des d'on i no pots estar en molts llocs. Parteixes del lloc que ocupes, del pes que estàs i de la relació amb l'espai que tens. I a partir d'aquí, penso que la paraula Perspectives no ens fa gran favor, perquè normalment s'entén com una mirada més, com una afegir-se més a les moltes que podem fer i nosaltres en el feminisme, la diferència, el concepte genera tampoc el treballem, no ens interessen els estudis de gènere, ens interessen un concepte que és el partit de si, que és aquesta idea d'això, formo part de cosa ànimes pritiment, d'un lloc i a partir d'aquí és des d'on. Per tant, no és tan una perspectiva que afegeixes a les altres que hi tens, sinó que és com aquesta concepció o assolir o assumir crítica i creativament o coocupes i on t'estàs amb les teves limitacions i les teves possibilitats. És com una mica diferent. I en aquest sentit, la història de l'art també s'ha parlat molt de que la història de l'art feminista no és afegir dones a la història, és a dir, canviar homes per dones o sinó intervenir radicalment en crear una construcció de lo que coneixem com art o lo que coneixem com artista o lo que sabem o que d'alguna manera pensem que és la creativitat en altres termes. No els construïts en el discurs de la història de l'art. Penso que sí que el tema de les paraules i com les apliquem i com nosaltres a la mateixa universitat fem funcionar o demostrem amb les nostres classes, amb la nostra investigació, és molt important, perquè no és el mateix fer estudis de gènere que fer una classe des d'una pastimologia feminista. Per mi, no ho sé. Algú de públic? Jo un poco para relacionarlo con la pregunta que hacías tú antes y también con lo que has dicho tú antes, Monse, a mi las epistemologías y metodologías feministas no me hacen libre. Igual me hacen más consciente, pero libre me parece que es algo bastante complicado. Yo hablo desde una posición de investigadora predoctoral y desde luego creo que en la situación en la que estamos las investigadoras emergentes no es para nada posible llevar a la práctica tu propuesta a lo mejor de decidir renunciar a las publicaciones como un posicionamiento político. Creo que hay que complejizar un poco más esto porque yo lo que sí que siento, o sea, a mí no me hace libre porque yo siento presión cuando escribo y no hablo de un feminismo del H&M o del ZARA, hablo de una investigación política que va más allá del feminismo, que puede englobar un montón de luchas sociales más. Entonces, bueno, creo que vosotras todas hablabais de que la docencia sí que la entendíais como un espacio de libertad, un espacio donde habéis podido practicar a lo mejor o llevar a la práctica este posicionamiento político y la situación es que ahora mismo si tú no publicas y tú no cumples con ciertos méritos de la universidad neoliberal desde luego no vas a llegar nunca a un caso en el que tú puedas llevar a la práctica a la docencia. Entonces, creo que tenemos que complejizar un poco más estas estrategias. A lo mejor generar redes, no sé si entro en la universidad, fuera la universidad, no sé si es posible, la verdad, cambiar la institución como la entendemos ahora, tal vez hay que pensar en universidades populares donde empezar a trabajar estos temas, pero desde luego a mí me... o sea, desde la posición hablo desde una situación en la que tengo una libertad muy limitada para elegir el contenido de las asignaturas, para elegir qué asignaturas doy. Entonces, todas estas cosas, pues bueno, creo que también las que estamos empezando tenemos que plantear estas dudas que nos generan, porque desde luego yo sí tuviera que recomendarle a alguien que explorara este campo, le iría a prepararte porque no lo vas a tener nada fácil. O sea, no vas a tener ninguna legitimidad básicamente. Entonces, bueno, solo plantearlo como problema, duda, no sé. Si respondré per l'alusió directa, tens tota la raó, és una mica més complex, tot plegat. Jo m'he pogut permetre prendre aquesta decisió, perquè ja tinc una posició, soc professora titular-li, i per tant, en principi, no som qüestió en el lloc, però aquí hi ha d'accedir-hi, entenc el teu plantejament, i estic d'acord amb tu. El que passa és que aquí jo crec que entrem en una... és a dir, plantejar aquesta complexitat per poder accedir a posicions de la universitat que ens permetran, després, poder tenir opcions, com és la de la llibertat, però des de la posició meva. Jo entenc que no et sents lliure, que et sents pressionada, d'acord? Però tot i així, crec que ens ho hem de plantejar, i ara jo em permet l'assumpte apelar una mica la teva experiència, el que estàs plantejant, perquè l'assumpte ens està plantejant una experiència radicalment no acadèmica. Si utilitzo paraules que no són les adequades, em corregeixes, però des del principi, que qüestionis justament la manera de l'actuació de l'acadèmia. Tu estàs plantejant com jo vull accedir a l'acadèmia, perquè jo vull accedir a l'acadèmia. Jo crec que tot ens ho hem de plantejar. És a dir, què em comporta accedir a l'acadèmia? Vull accedir a l'acadèmia? Vull pagar aquest preu? És una opció. Però també hi ha l'opció que ha fet l'assumpte, i és professora de la UB, i l'opció de l'assumpte és un camí difícil, dur, però no ha passat per determinades coses a l'acadèmia. Ho dic perquè és classí estudiant. Tinc una relació personal que la conec des que era estudiant de COU. Va ser alumna meva i jo vaig ser professora seva, i ella feia COU i tenim una relació personal, perquè la preveixi a l'assumpte per dir alguna cosa del teu recorregut difícil en el món acadèmic, justament per mantenir-te en la posició. Jo només estic completament d'acord. Crec que jo estic més aviat en l'estadi, més proper a la tèstica, no ser professora titulada, però crec que hi ha el problema general de les publicacions i les places, i tot aquest engranatge acadèmic i generacional, que crec que és també un problema generacional entre els tements, els taulers i els joves que no trobem la manera d'entrar a l'universitat de seguida, malgrat fer investigacions, doctorats i tenim històries. Però també crec que em sembla una mica advocada del diable i així fem la discussió. Crec que s'està assumint una mica aquí, que fer estudis de gènere, estudis feministes o treballant aquests àmbits, cadascú és de les seves disciplines, és van contra de poder publicar, de quedar-te en un àmbit que no et reconeixen i crec que no és del tot veritat en la recerca i en la publicació. És veritat que en les nostres disciplines, en els nostres col·legues, etcètera, sempre hi ha reticències i lluites i tal, però fer recerca, per exemple, en filosofia feminista, anterior feminista o en altres disciplines que conec per altres col·legues, obre moltes portes també en el nivell de publicació, perquè políticament també està assumit, que és políticament correcte de fer aquest tipus de perspectiva i per tant també em sembla una mica per desmitificar això i molta gent aconsegueix moltes coses, precisament per això, perquè fa aquests tipus d'estudis. És complex, hi ha reticència, però a l'hora també hi ha moltes revistes que estan més especialitzades només en això o dins de l'àmbit, geografia feminista, teoria feminista, filosofia feminista, i cada cop n'hi hauran més i també moltes són open access, tenen una altra política darrere, hi ha esperança. Jo estic una mica la línia aquesta de la Marta, tot i que entenc el que plantejava la Montserrat, crec que està canviant, no es pot negar que molta gent encara segueix veient els estudis de gènere com un tema menor o les perspectives feministes com una posició estrictament ideològica que no té la mateixa valua científica que d'altres, però crec que en els darrers 20 anys ha anat canviant. Jo recordo des de la TESI, publicada en llibre, un dels revisors dient aquest capítol que se centre més, no em va dir que se centre més en les dones, però és el que venia a dir, aquest el pot suprimir i guanyar-se espai pels altres, o en algunes revistes que estàs treballant un tema o un àmbit del cor de la ciència política, però lleis de treball és gènere i no els encaixa. Segur que ha sigut, des de medi ambient, un altre tipus de política hauria entrat perfectament, però ell diu que no encaixa en l'àmbit de la revista. Segueix passant, però crec que menys, perquè hi ha una abertura creixent en les revistes, en les comunicatòries de projectes de recerca, perquè també hi ha un nombre creixent de revistes especialitzades, que també estan ubicades en aquests rànquings, perquè cada vegada també han entrat més femenistes a ocupar posicions en els consells editorials de les revistes o en els panels de les comunicatòries de recerca. Jo crec que això parla també d'una necessitat i crec que l'hauríem d'assumir. Jo l'assumeixo com una obligació o responsabilitat de fer xarxa i fins i tot de fer un cert corporativisme feminista, que és el que han estat fent els tios tota la vida. És veritat. Les que han pogut arribar, perquè per edat, al final, tenim una altra posició dins l'acadèmia, ens correspon obrir portes, i obrir portes anomenant les coses pel seu nom, i aquí també tornen a ser important les metàfores. Jo recordo quan vaig entrar a la universitat a temps complet, en el concurs, no jo faig recerca en partits polítics i representació política, també en perspectiva de gènere, però jo havia vist allà el panorama del meu departament i deia no et presentis aquí com investigadora feminista, perquè igual, no els captes l'atenció. En la plaça d'agregada, jo vaig defensar el meu concurs des d'una posició feminista, amb la recerca feminista. És veritat, estàs en una altra situació per fer-ho, però fent-ho també estàs obrint aquest espai. També pots encoratjar que d'altres ho facin. I sempre em ve el cap la frase de la Marsella Otero Vidal, potser moltes la coneixeu, una històrica del moment feminista de Catalunya, que recorda un dels lemes del maig del 68 i diu, la universitat està per dinamitzar-la o per dinamitar-la? Jo he tingut tentació, amb el carreg que tinc, l'he d'entendre dinamitzar, però la tentació d'obtar per lo segon sempre hi és, no? Bueno, combinem les dues, potser no podem renunciar a dinamitzar-la i algunes coses potser ens hem de liar per dinamitar-les, realment. Jo estic plenament d'acord amb tu. I també amb elles, és aquesta paradoxa de resistència. Perquè jo crec que el que tu apuntes no és només des del posicionament feminista, que jo estaria d'acord que cada vegada les oportunitats són una mica més fermes, a vegades en contradiccions, perquè els directors de revista de Femines Studies et diuen, la nostra revista és Femines Studies, Femines Media Studies, bla, bla, bla, bla, però llavors metodologies quantitatives, mostres d'estudi nord-americanes i SPSS. I dius, ostres, però són Femines Media Studies, High Point. Jo crec que tu estaves interpretant algo que és que el coneixement s'ha fet neoliberal. I llavors és que aquí... Quan jo deia lliure, que no se me malinterpreti, lliure a nivell personal. Jo la meva plaça amb 53 anys la defensa el setembre passat. Amb 53. Per tant, lliure ho deia a nivell personal. La qual cosa personal també és la meva manera d'exercir la docència, però ja soc persona, la meva manera d'exercir i practicar la ciència, la recerca, perquè ja també soc persona. Però t'acompanyo en aquesta reflexió, tant neoliberal en els productes de coneixement, que no deixen de ser productes. I aquí, a vegades m'he pregunto de quina manera, també en la manera com fem recerca per sobreviure a la institució, estem fent recerca neoliberalitzada. I les contradiccions internes no són fàcils. Però del que es tracta a vegades, des del meu punt de vista, almenys personal és ser pràctica. Perquè si vols estar en el sistema, fer la trampa al sistema, perquè no el sistema no li posis fàcil, diríem. Llavors l'expulsió és immediata. No tinc resposta, llavors. Totalment d'acord amb aquesta problemàtica, les contradiccions que totes vivim, volia comentar una petita anècdota amb una de les xerrades, ja fa temps que va venir la Judi Butler, i ella era molt crítica, justament, amb la universitat i amb aquestes dificultats que hi havia a l'hora de poder fer una recerca crítica. I jo li vaig fer la pregunta d'ella que era tan crítica, com és que continuava dins de la universitat, com no s'havia sortit, i ella va dir que per transformar-la és millor. Jo, caractiu, des del meu punt de vista, està des de dins i transformar-la. Nosaltres, amb les nostres contradiccions, justament són molt necessàries en aquest sistema. Em va convèncer. Jo estava esperant que em digués si millor marxar-se, perquè m'hauria estat molt més fàcil. Però jo crec que justament en aquesta idea, també de la dona, jo l'admiro moltíssim i és una de les guies, els objectes, els monstres. Nosaltres som monstres d'aquest àmbit a la universitat, com a subjectes de la... No sé si aquesta paraula t'agrada. És una paraula de l'àmbit de la dona Haraway. Monstres en el sentit d'aquests espais, de les contradiccions, aquests espais limitrofes, aquests espais dels objectes que no són els normatius. Justament representem això i és fonamental per la transformació. Segurament hauràs de viure aquesta contradicció, que ens ha passat, que és has de fer segons quines coses, si vols estar dins, perquè si no el sistema et fa fora, però es tracta de decidir si amb totes aquestes contradiccions estàs dins, amb aquesta idea de transformació, o fas des de fora. Jo crec que ser un monstre a mi em porta unes vivències molt interessants. Jo crec que està bé dins de tot. Crec que allà al fons hi havia algú que volia fer una pregunta. Hola, jo era per... Bueno, parlo en castiano, perquè m'està més fàcil. Era per seguir amb el que comento la doctora Bassas. Jo també em vengo de la perspectiva de la història de l'art. Doctor Anda. Y estoy haciendo una monografía sobre una pintora zamorana, su vida, su obra, su pensamiento. Nadie ha escuchado hablar de esta mujer, porque esto pasa en la historia del arte. Quería un poco respaldar esta idea de que... No sé si se trata... O sea, yo en mi investigación estoy empezando, y yo no sé si quiero partir desde un punto de vista en el sentido de quiero revalorizar el papel de la mujer artista y de esta mujer transgresora, que se ganó su propia libertad económica, etcétera. Esta persona era una mujer que quiso trabajar toda su vida, no participó en el ámbito más político-feminista y era como estaba basada básicamente en trabajar y en ganarse la vida. Claro, en esa época también, durante la Guerra Civil, obviamente, era más difícil para las mujeres. Pero tengo el miedo, la inquietud, de caer en una reivindicación feminista y no tanto explicar el simple hecho de que era una pintora, o sea, como otra más, como otro pintor también puede ser. Como decir, esto es un trabajo feminista que quiere revalorizar el papel de la mujer y que no se note tanto, o sea, o que se sea como más menos valorado, quizá simplemente el hecho de que era pintora y trabajó como pintora y trabajó como esto durante toda su vida, como de darle más importan... No sé si me estoy explicando, como de darle más importancia que sea mujer y que sea, y no tanto pues es una persona que trabajó, que estuvo formada, que tuvo sus viajes, que tuvo sus experiencias. Entonces, bueno, tengo esa inquietud si es algo que se debe hacer o no. Bueno, no sé si me ha entendido. Y, bueno, nada. Si tenéis alguna opinión o si a lo mejor decís pues es mejor partir de este punto de vista más feminista o no sé. Gracias por la alusión, no? Empiezo. Gracias por tu duda porque es muy corriente, ¿no? Cuando empiezas a investigar, a hacerte estas preguntas y son muy importantes a acertelas. Yo lo que te recomendaría es que, bueno, al menos en mi experiencia es mejor la perspectiva feminista o la epistemología feminista no es una priori, digamos. No es una priori, no es un conocimiento sistematizado que hay que aplicar porque si estamos ahí, bueno, al menos desde mi punto de vista no estamos transformando el conocimiento radicalmente como lo pretendemos, ¿no? De esto por un lado. Entonces, no te preocupes. Es decir, no te preocupes si tienes que partir del feminismo o no del feminismo. Y otra cosa importante que me parece de lo que has dicho es y que también creo que es muy importante replantearse es el hecho de que no hay hechos en la historia, o sea, no hay hechos neutros en la historia. Es decir, ese hecho que tú quieres como de alguna forma como reivindicar has dicho, ¿no? No es nada, es decir, no es nada hasta que tú no hables con él. Entonces, un poco, es tu propio deseo el que estás proyectando en el fondo. ¿Dónde quiero ubicarme yo? Es lo que estás diciendo. ¿No qué quiero hacer de lo que tengo delante? Entonces, la historia de alguna forma funciona así. Funcionado así siempre y seguirá funcionando. No es que nuestra perspectiva, digamos, sea ideológica y la otra no. La construcción del conocimiento es esta pregunta que hacemos siempre desde el presente al pasado y depende de dónde... ¿De qué le preguntemos? Nos va a responder una cosa a otra. Hay preguntas que pueden desarrollarse y desarrollarse en una acción o en la otra. Eso depende de ti. Por tanto, la primera pregunta más importante es que quiero yo de mi investigación. Quiero hacer de mi investigación dónde quiero llegar, cuál es mi objetivo, por qué investigo, lo que investigo. Poco es lo que te puede orientar, pero no hay bien ni mal, digamos, tampoco. Es parte de sí que nosotros pensamos que es tan importante en la diferencia sexual. Si us sembla. Ho deixem aquí. Parem mitjoleta per esbargir-nos. Comencem ara amb aquesta segona acció que té d'atamàtica exactament igual, però les particularitats és que en l'organització vam decidir que també s'havia de donar un espai important a la formació, en aspectes vinculats amb persones que estan fent recerca en l'estadi previ. Una mica per poder tenir o crear aquest espai de debat o compartir preocupacions maneres de fer amb focs, inquietuts, en un sentit molt ampli. Tenim dues sessions aquesta i després de la pausa de dinar. El funcionament el farem semblant a la primera sessió. Donarem uns 10 minuts per contribució i després obrirem el micro a les vostres inquietuts i a les vostres paraules, d'acord? Sense més dilacions Paloma faré una mica... Exacte, com que estem gravant el tema del micro és important suposo que està en on? Està on? Sí, ara sí. 10 minutets quan s'apropi el d'això faré... Molt bé. Bé, soc Paloma i vengo a la Universitat Autónoma de Madrid i os voy a contar un poquito de qué va mi investigación y luego paso a contaros más en detalle las cuestiones del Warsaw. Bueno, pues yo estoy haciendo una investigación etnográfica en la Universidad Autónoma de Madrid donde estudio, trabajo y estoy intentando rastrear un poco como en este momento de auge o estallido feminista, pues como el movimiento feminista ha ido permeando las prácticas del movimiento estudiantil como en las prácticas institucionales de la propia universidad. Y en este contexto también me interesa conocer un poco como estas prácticas dialogan o no entre espacios institucionales y no institucionales. No es una investigación que compare como un momento pre y pos estallido feminista, sino que es como una investigación de carácter más exploratorio que me comencia con mi propia experiencia como militante dentro del movimiento estudiantil y ir dándome cuenta que se estaban produciendo cambios en los espacios de militancia nuestras propias prácticas. Entonces ahí decidí comenzar esta investigación. Entonces un poco antes de venir cuando recibía así un poco la información del Warsaw empecé a pensar. I Montse nos hizo llegar varias preguntas. Ella será en qué sentido consideraba mi posicionamiento epistemológico o metodológico o feminista. Entonces cuando empecé a intentar contestar esta pregunta pues me empezaron a surgir un montón de dudas de tensiones. Era una pregunta que hace un tiempo la respondería claramente como afirmativa pero ahora de pronto me encontraba con tensiones. Y os cuento un poco. En primer lugar, yo creo que generó una tensión relacionada con la idea de cerramiento de cuando te empiezas a enmarcar dentro de una definición porque todas las definiciones al final generan exclusiones. ¿Qué implicaciones tiene? Me empecé a preguntar el definir mi investigación como feminista. ¿Qué pasaba si no la definía como feminista? Estábamos ante un nuevo binario de las investigaciones que son feministas y las que no son feministas. Me empezó a generar un poco de tensión. También me entraron dudas sobre por qué de pronto en la universidad estamos nos encontrando un montón de situaciones en las que se habla de epistemologías y metodologías feministas o de coloniales. ¿Por qué? ¿Por qué se está dando esta situación? Por un lado creo que es algo tremendamente positivo y necesario el reconocer que hay transformas de producir conocimiento que se alejan un poco de la lógica positivista que nega la dimensión política de la investigación y en ese sentido creo que es tremendamente necesario pero también me surgían dudas dudas y preocupaciones porque hay veces que pienso que al mejor este ejercicio crítico de ir desmontando todo el proceso de producción de conocimiento se está viendo sustituido por una etiqueta o sea por simplemente etiquetarnos dentro de una corriente epistemológica o metodológica pues estamos a lo mejor anulando ciertas prácticas de repensar qué es lo que estamos haciendo y claro eso me preocupa porque nos encontramos como estábamos hablando antes dentro de un mercado de conocimiento por una serie de regulaciones que hay que tener en cuenta antes de caer en simples canones académicos y yo creo que estos son dudas que me surgen también a raíz del tipo de trabajo de campo que estoy haciendo porque cuando voy revisando textos institucionales pues he ido encontrando que ahora se habla de la perspectiva de género como algo pareció a un criterio de calidad y el otro día revisando el nuevo plan de igualdad de la autònoma veía como se hablaba de añadir por ejemplo cuando se van a hacer convenios con otras universidades o con otras instituciones privadas como un criterio positivo de la valoración añadir la existencia de planes de igualdad de protocolos de acoso y este tipo de documentos también se hablaba de incentivar y premiar la elaboración de publicaciones de materiales docentes realizados con perspectiva de género o considerar la perspectiva de género como un criterio favorable de evaluación de proyectos entonces esto me parece perfecto pero de nuevo me surgen las dudas cuando esta propia institución no tiene un plan no tiene un protocolo para lidiar con el acoso de estudiantes por ejemplo o ni siquiera tenemos estos espacios para pensar y dotar de contenido que son las epistemologías y metodologías feministas entonces me parece preocupante empezar a crear y hablar de estas cosas ni siquiera sean estos espacios de encuentro que por ejemplo este Warsaw me parece bastante necesario para ir pensando que es esto de las epistemologías y metodologías feministas entonces bueno yo después de plantearme todas estas dudas seguía sin tener una respuesta entonces decidí pues ir tratando hacer el ejercicio crítico de recorrer un poco las decisiones que yo había tomado respecto a mi investigación para ver cuál había sido el proceso un poco esto es lo que quiero compartir con vosotras el recorrer este camino para recoger el sentido que en su momento tuvieron para mí o que tienen ahora mismo bueno mi conexión con las epistemologías y metodologías feministas pues vino bastante al principio de la tesis y vino por una necesidad básicamente de reivindicar la dimensión política, la investigación del proceso y producción de conocimiento yo creo que al principio esta reflexión pues se acompañaba de una cierta idealización de la capacidad transformadora de la investigación entonces creo que pronto me empecé a dar cuenta de que era necesario distinguir lo que era la producción de conocimiento ya sea académica o no académica con la propia academia como un mercado de producción o sea un mercado que regula el conocimiento, cómo se produce y cómo debe circular entonces pues haciendo toda esta reflexión me di cuenta de que no valía simplemente con preguntarme o con proponer un tema más o menos crítico sino que también era necesario cuestionarme cómo iba a hacer una investigación entonces bueno pues básicamente esta idea de transitar la incomodidad de querer hacer investigación crítica dentro de un mercado de conocimiento neoliberal, colonial, patriarcal pues me hizo tomar decisiones sobre la metodología de mi investigación básicamente me empezaron a surgir preguntas sobre qué debía hacer, debía hacer un proceso colectivo un proceso individual cómo debía plantearme la recogida de datos, los análisis, la difusión todo esto como etapas que normalmente se suelen marcar como dentro del proceso de investigación entonces bueno, yo frente al como me planteé que no quería investigar al servicio un colectivo como si el colectivo no tuviera herramientas para investigar lo que le dé la gana no iba a investigar sobre un grupo porque no quería caer en la exotización que tiene mucho este tipo de investigaciones y me planteé que quería estudiar desde un colectivo y desde lo colectivo esto puede sonar muy bonito pero cómo lo llevamos a la práctica para mí implicaba tomar decisiones sobre no sólo investigar prácticas feministas sino investigar de una forma coherente a mi militancia política y a mi posicionamiento político entonces yo casi que me planteaba como un objetivo pues colectivizar el proceso de investigación y bueno, esto es un poquito complicado pero bueno, quería como trabajar la cuestión de desgrar, quitar las relaciones de poder que se produce normalmente en los procesos de producción de conocimiento experto entre normalmente los investigadores y las expertas frente al resto de colectivos entonces, bueno, me planteé si era posible llevar esta práctica llevarlo a la práctica siempre, esta premisa y cómo convive esta propuesta en este mercado de conocimiento que clama por autorías individuales por producciones eficientes por producciones rápidas y que, claro, como investigamos acadèmicamente, bajo esta premisa y digo acadèmicamente porque, independientemente lo que yo puedo hacer en los márgenes yo tengo una relación contractual con la institución, entonces también tengo que cumplir con serios unos requisitos, ¿no? Entonces, bueno, en este sentido pues mi decisión fue proponer lo que os decía una investigación etnográfica desde la participación del canon académico al que nos queramos tenir en el colectivo donde yo había militado durante toda mi trayectoria académica, ¿no? Y, claro, muchas veces se habla de la participación y de la investigación ciencia-ciudadana, participación directa como un poco la clave para resolver todos los conflictos pues, bueno, yo ahora la verdad es que me encuentro con un montón de conflictos que tienen que ver con la propia participación, ¿no? Uno de ellos es cómo conflictúan los múltiples roles que yo tengo por hacer una investigación en la propia institución donde trabajo, donde convive mi rol como estudiante, como trabajadora como investigadora y como militante, ¿no? ¿Cómo convive la cuestión de hacer una investigación en la que quieres conocer prácticas no institucionales y prácticas institucionales? Bueno, yo lo que me he dado cuenta al final, lo que te acaba llevando es a modificar tus objetivos y simplemente ir moldeando tu investigación o el proceso en función de las situaciones en las que te vas exponiendo. Yo ahora mismo tengo clarísimo que no voy a hacer una investigación en la que tengo una participación directa con la vertiente institucional porque no es compatible con lo que estoy haciendo en otros espacios, ¿no? Entonces yo creo que esos son reflexiones que estoy haciendo a lo largo del proceso. Sobre el tema de las... Ya termina. Sobre las relaciones de poder. Bueno, la participación también es problemática en ciertos sentidos porque cuando tú haces una investigación, como estoy haciendo yo con un movimiento social, al final vas acumulando capital, cultural, simbólico, vas acumulando información. Yo tengo la información muy fresca, mucho más. Entonces, mucho más que, a lo mejor, una persona que no está revisando las actas fuera de Asamblea, ¿no? Entonces eso obviamente te he dotado unas herramientas para participar y para tomar decisiones que a lo mejor no lo tienen todos los miembros de l'Asamblea. Sobre esto son dilemas que se van planteando y también implica que vayas teniendo que desarrollar estrategias. Pues, por ejemplo, ahora en mi caso, yo para intentar redistribuir esta acumulación de información, ¿no? No hay mucho tiempo ahora para desarrollar esto pero, igual luego, para el debate. Así que, bueno, volviendo ya a la pregunta inicial, si considero mi posicionamiento epistemológico y metodológico como feminista, pues la verdad es que no lo sé. No lo sé, depende la definición que le demos. Si lo entendemos como un proceso de repensar críticamente todo el proceso, creo que sí, pero creo que nunca será un proceso cerrado, sino que constantemente se irá revisando. Adaptar-te al temps. Fem totes les presentacions i després lliurem temps per comentaris reflexions quan vulguis. Bueno, buenas tardes con todas y todos. Mi nombre es Vanessa Vanegas, curso el segundo año del doctorado en comunicación aquí en la Pompeu Fabra y pertenezco al grupo de investigación crítica. Yo voy a preparar unas diapositivas así que voy a permitirme mostrarlas si me ayudas para... Bueno, quisiera presentarles mi tema de investigación nada más como una entrada contextual para que luego se pueda entender cuál es el enfoque del feminismo que encuentro interesante para articular mis reflexiones. La investigación que desarrollo se titula Resistencias del Extractivismo en Yres de la comunicación activista ecosocial en defensa del territorio Xoar. Sé que este es un título que a lo mejor no le sonará tanto efectivamente porque es una investigación que está situada en Latinoamérica y tiene que ver con los procesos que estamos asistiendo, yo diría que en gran parte del conozur que tienen que ver con las industrias extractivas y cómo los pueblos indígenas están siendo despojados de sus territorios. Vengo de Ecuador y quería presentarles de inicio un mapa de la composición étnica cultural que tenemos casi una veintena de pueblos indígenas cada uno con una lengua propia con una cultura propia y que además están amparados constitucionalmente, tienen derechos colectivos que incluyen los territoriales derechos de autodeterminación es decir, de soberanamente autobobernarse, estamos reconocidos como un país pluricultural e intercultural y además somos súper innovadores en la constitución porque tenemos derechos del buen vivir y derechos de la naturaleza pero esto que suena súper idílico se queda en la retórica porque lo que está pasando en el Ecuador y en gran parte de Latinoamérica es que existen despojos territoriales efectivamente militarización desalojos forzados censura de la libertad de expresión y de asociación criminalización de la protesta social líderes y líderes activistas asesinados y hoy por hoy solamente la industria extractiva de minería en Ecuador ha concesionado el país más del 15% a empresas transnacionales esto saltándose también el derecho que tienen los pueblos indígenas de ser consultados y en este punto ya saldrán cuenta que claro, la investigación articula la comunicación, el activismo efectivamente también esta es una investigación situada yo también soy parte de los movimientos sociales que hemos venido resistiendo estas lógicas de extractivistas pero qué pasa con las mujeres imaginen lo que es ser mujer ser mujer indígena ser mujer indígena pobre ser mujer indígena pobre desplazada de sus territorios y ser mujer indígena pobre desplazada de sus territorios y la gente víctima de violencia sexual asociada a las industrias destructivas en este escenario es diría que casi una emergencia pensar los problemas de los conflictos socioambientales también desde un enfoque feminista y encuentro yo que una perspectiva ética y política más allá inclusive de lo académico es el ecofeminismo del sur entonces me ha parecido muy interesante que pueda hoy compartir con ustedes la necesidad que yo encuentro urgente de pensar desde las epistemologías del sur y situar también ahí estos feminismos periféricos que no pertenecen al mainstream académico y que hoy día voy a invocar una de las autoras de referencia en las que he estado pensando últimamente es justamente en Gayatya Spivak que se preguntaba en el 85 puede hablar el subalterno puede hablar la subalterna y desde este andamiaje reflexivo inclusive autoreflexivo de esta autora ella planteaba justamente las tremendas desigualdades que hay en la geopolítica del conocimiento también atravesadas por el tema de género y ella articulaba esta respuesta en lo siguiente la subalterna no, no puede hablar porque no es un sujeto político de enunciación está confinada el silencio la subalterna no puede hablar porque efectivamente su frenadobla discriminación por ser mujer y por ser colonizada y esta subalterna necesita la mediación o la representación que valide su voz o reflexiones académicas por parte de un intelectual del primer mundo y cito textual lo que dice la autora y desde aquí pienso que es importante pensar en qué rol hemos ocupado las mujeres en la producción del conocimiento también y esto está atravesado también por la interseccionalidad como es evidente en estas reflexiones y que nos llevan a pensar en que existe una colonialidad del saber y que efectivamente el norte global produce y calibre el que hacer científico del mundo no, lo avalida como legítimo desde las epistemologías del sur global y desde la decolonialidad constituye en una postura ética y además política y me parece que es importante pensar en estos feminismos latinoamericanos y caribeños que son siempre plurales y que no siempre vienen de las esferas institucionales formales académicas sino que vienen de las luchas populares que surgen desde abajo que surgen desde los movimientos sociales y desde esta base popular se está luchando desde esta triada que para nosotras es indisociable colonialidad, patriarcado y capitalismo por ejemplo, cito solamente algunos el feminismo de las mujeres zapatistas en México feminismo negro antirracista el feminismo descolonial el ecofeminismo que hoy día les he contado en algo en defensa coterritorial las mujeres amazónicas del ecuador son quienes lideran estos procesos de resistencia y también está el feminismo comunitario antipatriarcal de las mujeres de Bolivia de la cual quisiera reproducir un fragmento de la obra de Julieta Paredes que es una mujer haimara lesbiana y ella es introduz esta reflexión que yo creo que cabe el día de hoy entonces voy a leer este fragmento hemos desandado los caminos de aquellos feminismos que pertenecen a territorios de euro occidentales como un ejercicio de descolonización y de posicionamiento político entre los poderes que estos desde sus discursos y prácticas han ido construyendo prácticas colonizadoras que han reproducido las lógicas masculinas de querer invisibilizar anular o superar el pensamiento de unas y otras planteando clasificaciones arbitrarias haciendo una historia universal diciendo que hay un feminismo de primera y otro de segunda tratando de ocultar su pretexto de la diferencia a los privilegios hemos hecho en el feminismo comunitario un largo recorrido desde hace años trayendo la memoria de nuestras abuelas aprendiendo de la lucha de nuestros pueblos pariendo y haciendo nuestra propuesta feminista en el proceso de cambio de la vallala América Latina por eso era imprescindible una ruptura epistémica hacer nuestras reconceptualizaciones y crear metodología desde ahí nos reconocemos feministas descolonizando el feminismo desde ese lugar es el que habitamos y decimos que hay feminismos sistémicos y antesistémicos estas son reflexiones de Julieta Paredes de este colectivo que es mujeres creando que además también es un colectivo artístico y también viene de las luchas sociales esto es el ejemplo de cómo la subalterna si puede hablar y que es capaz de crear sus propias epistemologías y sus propias metodologías y que es urgente y que no es simplemente un modismo académico como bien también sucede y desde aquí planteo algunas inquietudes en las que realmente estoy en permanente proceso autoreflexivo el primero de ellos es la coptación del capitalismo cognitivo todo este tema de cómo se ha capitalizado el conocimiento y quisiera traer a colación una anécdota que curiosamente en esta misma sala el año anterior se presentaron una conferencia de journals de comunicación y de género y uno de los temas que invocaban como emergentes para explorar era el tema de colonial y la interseccionalidad pero cuando mostraban las tablas de la procedencia de los autores había una brecha de género efectivamente y no sólo eso sino también se reproducían las mismas lógicas de la geopolítica del conocimiento efectivamente también estoy cuestionándome permanentemente estas presiones que tenemos sobre publicar sobre validar el conocimiento en journals que legitimen nuestra voz y también he pensado mucho en el que el conocimiento es un bien común como lo señala Eleanor Oldstrom además ganadora del premio Nobel de Economía en el que deberíamos pensar cómo salir también o cómo replantear las formas de difusión que tenemos que no son de divulgación científica que no son solamente en estos espacios detectados en la industria académica en segundo lugar me preocupa también que hagamos un extractivismo académico que justamente trabajamos con colectivos pero desde que lógica trabajamos desde arriba o con ellos desde abajo entonces me parece que también corremos el riesgo para quienes hacemos investigaciones que también son enográficas instrumentalizar a los sujetos de estudio y objetivizarlos y además lucrar en cierta medida de ellos me parece que cuanto más colaborativo y más horizontal sean nuestras metodologías en codiseño efectivamente todo el proceso de investigación desde la producción a la divulgación podríamos tener una academia un poco más ética y política y finalmente el tema de transferencia de conocimiento más allá de la academia a casa adentro estas prácticas de la industria académica a veces son endogámicas hacemos papers para leerlos dentro de la misma academia me parece que hay que sacarnos también de ahí y efectivamente esto por ejemplo las metodologías de investigación, acción, participación son una mirada que nos permite justamente pensar en cómo devolvemos esta investigación para beneficios desde las comunidades con las que estamos trabajando bueno finalmente creo que ya voy justita de tiempo quería celebrar mucho que en la mesa estemos tres compañeras latinoamericanas me parece muy importante este espacio de reflexión he hecho un trabajo sensato también de presentar cuáles son mis inquietudes y bueno celebrar el espacio muchas gracias gràcies Vanessa realment has tret molts temes que conjuntament amb les aportacions de la Paloma crec que generaran inquietuds de debat ahora probamos no te preocupes Sadim hola hola a todas bueno hoy día les traigo una propuesta más bien desde la lógica que estoy trabajando que es desde la investigación narrativa biográfica, autobiográfica yo soy constanza soy profesora en chile soy chilena de educación especial y he estado trabajando el último tiempo o los últimos dos, tres años temáticas relacionadas con la construcción de la identidad docente al incorporar en cierta forma temáticas asociadas a los feminismos y a la perspectiva de género y voy a lo mío a hacer más bien experiencia porque la idea es compartir nuestra experiencia obviamente cada una tiene su teoría su epistemología pero la idea es que voy a tratar de sintonizar más o menos cómo esta epistemología se ha ido haciendo parte de mi posicionamiento como investigadora de mi posicionamiento como profesora y bueno primero para poder situarme y contextualizarme en el doctorado intenté buscar referencias epistemológicas que tuvieran e hicieran sintonía con mi propia identidad en sintonía con lo que estoy trabajando que es la construcción de la identidad y ese fue mi primer desafío como investigadora y cuando se me invitó al workshop y había que responder cómo se plantean estas inquietudes estos debates, estos problemas en el que hacer de la investigación empecé a vincularme primero como profesora que es como mi mi raíz de la que me tiene acá en Barcelona y también como activista feminista desde las lógicas de la pedagogía poscolonial a partir de esta reflexión y bueno no es curioso que realizando esta tesis de magister empecé a vincular mi propia identidad también con la identidad de estos profesores y profesoras haciendo en cierta forma un conocimiento situado un conocimiento también activista y bueno los primeros problemas con los que me encontré fue descubrir una vasta biografía que hacía referencia a feminismo más occidentales para mí más bien desconocidos hasta entonces y estas reflexiones teóricas epistemológicas yo voy en segundo recién del doctorado me eran muy lejanas me eran muy difíciles de comprender a nivel semántico a nivel lingüístico a nivel epistemológico que es lo que me tiene acá hoy día y a lo que estaba acostumbrada a trabajar que eran temas asociados a la pedagogía y bueno en ese tránsito en ese tránsito de buscar ciertas epistemologías mi directora fue y algo que me ha marcado es encontrar tus propias diosas y no diosas desde la lógica de endiosar a alguien o tener un altar de esa diosa sino buscar mujeres pedagogas o teóricas o desde sus epistemologías que hicieran sintonía con esta identidad y bueno y ahí empecé a encontrar varias epistemologías que me hacen sintonía con la investigación narrativa y tiene que ver con buscar enfoques feministas que me permitan y que nos permitan con el grupo con el que estoy estudiando que les voy a hablar más adelante comprender las aulas comprendernos desde nuestra propia identidad desde cómo se construyen nuestras identidades de cómo la interseccionalidad del género va siendo eco en nuestro tránsito y cómo vamos habitando esos espacios después en el aula con los propios estudiantes en este sentido una práctica pedagógica feminista desde este posicionamiento epistemológico trata de responder a las injusticias sociales a las desigualdades a técnicas y enfoques que se plasmen o que se hagan parte de la propidentidad por lo tanto en este estudio se ha focalizado la epistemología desde una mirada descolonial haciendo muy bien sintonía con lo que decía la compañera y tratando de evidenciar las condiciones de subalteridad que tiene el grupo docente con el cual estoy trabajando que son estudiantes de máster de formación del profesor a educación secundaria un grupo muy particular que ha estado un poco en palabras de ellos olvidados en cierta forma de las políticas institucionales que quieran afrontar su propia construcción de la identidad como diría Bolívar que ha tratado de osilar entre lo disciplinar y lo pedagógico pero lamentablemente se ha ido quedando más en lo disciplinar entonces cuando ellos se encuentran en la sala de clases con un grupo de estudiantes o ellos mismos con sus propias interseccionalidades con sus propios conflictos en sus historias de vida no cuentan palabras de ellos podría haber puesto una cita no cuentan con las herramientas necesarias para poder afrontarlo porque planteé una investigación basada en la investigación narrativa en la investigación biográfica que intentara en cierta forma responder a la pregunta de com els estudiantes o les estudiantes que estan en el área de la pedagogia construyen su identidad al ir incorporando la perspectiva de género y los feminismos en esta trayectoria profesional però me encontré con el primer problema era que no hay que bueno que esté no hay cursos obligatorios propiamente tal en las mallas curriculares o en los planes y programas que hagan referencia a este tipo de contenidos y que hacía si quería estudiar la construcción de la identidad cuando se incorpora la perspectiva de género o la interseccionalidad del género y los feminismos en la formación Tuve que proponer relativamente con hay pensar mucho y diseñar una metodología que respondiera a esa carencia en cierta forma y que permitiera a ellos también entrar y transitar un descubrimiento sobre sus propias interseccionalidades del género sobre los feminismos que habían habitado en su vida y que ahora podríamos ir a entenderlos y darles nombre y se generó un seminario un seminario que trata sobre entrelazar y relacionar las identidades docentes con el género y los feminismos bueno y en ese seminario trabajamos sus propias identidades entre vistas autobiográficas tiene se dividió en tres partes, una parte más colectiva donde ellos trabajaban trabajaban colectivamente cuáles han sido sus experiencias pedagógicas o sus experiencias profesionales en torno a estos temas y también una parte más personal que es un scrapbook que tienen ellos que es un diario que los ha acompañado durante este proceso y que les ha permitido también reflexionar sobre su identidad en este contexto yo les quiero compartir ahora las como un un resumen unas citas que tengo de mi propio diario de campo y que habla sobre estos dilemas epistemológicos o dilemas más bien identitarios desde mi propia identidad al trabajar estos temas y lo que este propio grupo también me estaba interpelando primero una de las que fue el año pasado el primer dilema fue contar el tema de contar historias cómo contamos una historia y cómo superamos ese fetiche como ese mal concepto de dar voz a los sin voz siendo que ellos tienen su propia voz pero a la vez como podría yo teorizar esta construcción de identidad o esta carencia de teorías o de material bibliográfico sobre este grupo que estaba haciendo un poco olvidado y como finalmente estas historias pueden remarcar una jerarquía una distancia relaciones de poder y alejarme nuevamente de ese posicionamiento poscolonial de querer yo posicionar ciertos temas en sus identidades también me pregunté cómo entrar o cómo contar estas narrativas estas historias o cómo construir estas historias sin la obligación de responder a la hegemonía colonial de hacer una tesis doctoral con el formato de una tesis más o menos clásica a lo que estoy acostumbrada a Latinoamérica o al menos en Santiago que no ha llegado como a una investigación más posqualitativa o deconstructiva y finalmente con esto cierro es cómo podemos representar estos diálogos cuando el sujet que es parte de esta investigación no ha logrado concebirse ni siquiera como un futuro maestro que es una de las dilemas o una de las crisis de la identidad del profesorado de formación de secundaria eso Moltes gràcies seguim amb la última aportació Hola, buenas tardes a todos Sí, vaja, te lo tienes que poner más, cerquita Mi nombre es Mariana soy vinculada a la Universidad Autónoma de Barcelona en el doctorado en estudios de género y trabajo en Colombia bueno, soy colombiana profesora en Colombia y mi investigación es en un contexto rural mis intereses son por la ecología política y temas específicos de mujeres y agua mi preocupa o me raya, me molesta personalmente ver cómo estas mujeres rurales en un contexto muy particular que es el municipio de Fuchen en Cundinamarca un departamento muy cerca de Bogotá en Colombia ¿Cómo hacen para lidiar con el deterioro de las fuentes hídricas? Bueno, uno está acostumbrado a abrir la llave del agua y sale, pero estas mujeres no no es nunca y cada vez llueve menos y cada vez los inviernos, los veranos son más intensos y hay montón de dificultades en acceso al agua cosas que para uno, yo viviendo en la capital de Colombia pues ahora la llave ya está tengo un ambínculo personal con ese contexto y es una relevancia visceral a mi atraviesa y me preocupaba bueno, yo veía estas personas luchando de verdad yendo, caminando durante horas por agua, un montón de cosas y esfuerzos y nadie estaba pensando eso, no hay políticas públicas no hay nada claro sobre el tema entonces decidí orientar mi investigación doctoral hacia allá tratando y siempre tratando porque es un tratar siempre no es algo que ya esté hecho coerente con mis posiciones feministas sobre el que hacer investigativo eso implicaba tratar de no tener de no querer como controlar el contexto o dominar los resultados de la investigación de no tener garantías tratar de luchar y de orientar una investigación hace un proceso sin garantías moviéndome del mundo a la teoría no más bien, no de la teoría al mundo tratando de involucrar un montón de reflexiones que he tenido a lo largo de mi experiencia acadèmica i no acadèmica i como mujer para materializar eso y entonces las compañeras lo han dicho varias veces el tema de la coherencia y la coherencia es súper complicada es muy difícil ser coerente cuando estás haciendo investigación en un contexto institucional limitado por lo que han dicho la mercantilización, el neoliberalización es una lucha tremenda y empieza en mi caso uno de los choques más graves fue hacer el estado del arte porque me decían dónde se ubica usted y yo me sentía como el colono que llega aquí nadie ha hecho nada, este es mi puesto pongo mi bandera y como bueno no, eso está mal hay una lógica patriarcal yo no vengo aquí a colonizar ningún entonces más bien voy a replantearme la pregunta con quién voy a caminar y con quién voy a tejer redes y qué conocimiento colectivo voy a producir aunque no conozca la persona pero la teoría está me metí a SciHob y descargué todo lo que pude piratamente para darle un poquito de aire a las revistas y los bases de datos amo SciHob entonces descargué un montón de cosas para ver con quién iba a caminar estoy hablando de cambio climático que es como el auge y mujeres políticas públicas y desarrollo sostenible y todas estas cosas de la institucionalidad que funcionan más bien poco y que es como un saludo a la bandera y bueno veamos qué está pasando y con esa idea hacer una mejor pregunta hacer una mejor pregunta la investigación a lo que los otros habían producido fue difícil porque me encontré con un montón de cosas como la carga de las mujeres que tienen que caminar horas en África por el agua de acuerdo porque no nos preguntamos también qué pasa en ese tiempo no es solo tiempo perdido porque es la noción del tiempo perdido entonces eso implicaba para mí una parte de eficacia y de productividad en la noción del tiempo y como está siendo pensada entonces no es tiempo es que no pueden participar en las juntas de acción comunal o en la educación en cosas productivas porque están caminando y no será que hay pas algo también en esos espacios no productivos miremos ahí eso me interesa, venga yo me agarro de aquí y le cogí la mano a esta persona Sara Ahmed en este caso que es un trabajo reciente que ha hecho salido del año pasado y lo mismo me pasaba con la agencia por ejemplo esa noción de la agencia entonces solamente cuando las mujeres tienen voz cuando participan y hablan y las que se quedan en la casa ¿qué? ¿las que nadie escucha qué? eso significa que no tienen agencia no sonan nadie porque no dicen duro no la paciencia también es una la no acción también es una acción entonces habría valdría la pena mirar ese espacio también preguntarle otras cosas a la teoría entonces empecé a agarrarme de eso de otras preguntas, de formular nuevas preguntas y de entender que hay una tenemos una incapacidad para la producción de mejores preguntas políticamente relevantes porque estamos colonizados por la academia de principio a fin entonces uno ya no sabe qué preguntar sino formulario, entrevistas y mi estructura en el fondo eso qué es todos sabemos los que hemos hecho investigación y investigación empírica que entrevistas y mi estructura uno vaya y pasan 300 cosas menos la entrevistas y mi estructura entonces qué son estas cosas que estamos diciéndonos y metiendo en los formatos y en los requisitos que tenemos que cumplir pero que en el fondo están vacíos entonces habría que hacer mejores preguntas y creo que ese es el reto para mí y lo que quería compartir con ustedes es eso, es la necesidad de cómo hacemos para hacer mejores preguntas contar mejores historias y no lo mismo de siempre, sí, que las mujeres se gastan tantas horas que no hay acueductos suficientes que se mueren más hombres que mujeres que las mujeres, sí, con estadísticas y estas cosas listas, eso es súper importante no se trata de no, se trata de y qué más, porque además hay otro problema colonial de la academia y es imaginarnos que todo hay que simplificarlo ¿Por qué hacerlo fácil si se puede hacer difícil? O sea, complejizar las cosas pero el mundo no es fácil el mundo no es sencillo y no es directo y no es muy complejo entonces habría que levantar todas estas capas de la complejidad y dije bueno cómo voy a hacer para levantar capas de complejidad y empezar a pensar en mi diseño metodológico desde ahí ¿Cómo hago yo para plasmar la complejidad de lo que estoy viendo desde una posición de resistencia desde una posición de la agencia paciencia como una bisagra que funciona para hacer cómo hago yo para entender el deseo del tiempo, por ejemplo yo soy mamá y todo, no sé si las mujeres que sean madres aquí saben que cuando uno sale de la casa es de un día solo con el chino, 15 minutos uno que felicidad de un tiempito para mi ¿Será que estas mujeres en estos tiempos que pasan recogiendo agua no son tiempos también en los que pueden hacer otras cosas, conversar con otra gente tal vez vender algo y ganar algo de autonomía económica sí, ¿qué pasa si yo quito ese tiempo? La condeno a la casa todo el tiempo ya no le quito los 20 minutos a la hora que tenía de espacio para ella, para hacer otras cosas no sé, son un montón de preguntas y de como inquietudes que me produce la idea o la intención de preguntar mejor y la incapacidad que tenemos y que tengo y que lucho contra eso todos los días entonces sucede, se me ocurrió a mí y a otro montón de autoras que me lo fueron construyendo la idea de la fluidez del agua bueno, esta idea me sirve me sirve por qué porque cuando un río pasa un río pasa por un montón de lugares y al mismo tiempo la gente usa esa agua de manera diferencial y este río hirte sus aguas en otros ríos y se convierte en otra cosa pero también está ese primer río está ahí aunque sea otra cosa nueva entonces me gustaba esa metáfora de la fluidez y de los caminos para pensar metodològicamente siguiente reto cómo hago yo para plasmar esto o esta intención de la fluidez de la incapacidad de coaptar o de dominar o de cerrar sino más bien de dejar ir y de fluir y bueno, eso es parte de lo que estoy lidiando todavía que se me ocurrió se me ocurrió de nuevo a la idea de las capas de la complejidad sobreponer muchas capas tratar de levantar muchos mapas que se pudieran contraponer uno a otro como asemejando la cantidad de capas de la experiencia de una persona y esa sobreposición de capas me permitía entender el feminismo negro de colonial latinoamericano habla de la cosustancialidad antes que a la interseccionalidad porque la interseccionalidad supone que hay como tres esferitas tal cual huevos olímpicos que son susceptible de ser separadas la cosustancialidad del feminismo negro de colonial latinoamericano las imagina como una sola esencia son aspectos sí, haces de luz rasa, género, clase pero de la misma dominación son resultados de relaciones de poder que producen dominaciones entonces esa idea me gustaba más porque además los ríos pasan lo mismo son muchas vertientes que nacen de la misma esencia y trataba de materializar todo esto de manera coherente pero lo he logrado todavía supongo que no lo lograré pero será mi lucha entonces esta sobreposición de mapas para cerrar parece ser una buena salida no perfecta y seguramente después en unos años diga bueno me faltó la imaginación política pero sí y siempre me faltará pero puede ser una forma de mostrar esos espacios intermedios como lo decía Vandana Shiva en un texto muy bonito que están fuera el río pasa por acá y la carretera pasa por acá y la gente está acostumbrada a poner en mapas lo que está pero qué pasa con los espacios intermedios que se cruzan entre lo que está yo sobrepongo el mapa del río con el mapa veredal del municipio veo que hay una casita muy lejos de ambas cosas vamos allá a ver qué pasa y construyamos un mapa de la experiencia de esta persona el mapa, además de la persona se conecta con el mapa de la tierra y de la tierra con el agua que interactúan entre ellas en esas capas de la experiencia y que se articulan para producir subjetividades también simologías y significados y suena muy bonito pero no te unía cómo va a resultar si alguien tiene un consejo gràcies moltes gràcies per acutar-vos el temps i per ser tan sintètiques i aportar tantes idees que de fet es noten obrim el debat o les aportacions de totes que esteu aquí jo només vull destacar una cosa que l'he vist compartida en totes quatre que trobo que és significativa i és la idea de compromís que crec que és compartida en les quatre propostes i la voluntat o la necessitat de trobar coherència en la investigació tant com compromís com coherència crec que són uns elements que possiblesment els haguem de parlar però jo crec que com a valor un valor molt positiu i en aquesta coherència aquest compromís també veig en el cas del que heu exposat trobar aquesta creació de coneixement col·lectiu i també de superar aquesta frontera o intentar treballar per superar la frontera del que és acadèmic no acadèmic per treçar noves propostes de coneixement una mica el que jo he vist compartit, malgrat que les quatre propostes són molt més específices jo tinc un micro que el podem fer circular no tenim molt temps per tant un quart d'hora perquè hem començat una mica més tard podem robar-nos 5 minuts de l'hora de dinar mira, hi ha una mà crec que podem robar-nos 5 minuts de l'hora de dinar sí 500, 7, potser és un número més bonic bueno, mi nombre és Patricia Retamal soy de Chile, estudio mi doctorado en la Facultad de arquitectura y organismo su nombre es territorio, espacio y sociedad y bueno, felicitar el espacio la verdad es que es una discusión muy coyuntural, necesaria y le agradezco a todas las panelistas trabajo actualmente en la dirección de igualdad de género y por otra parte investigo en geografía de género entonces vuelvo a reconocer la misma disyuntiva que también se respira ya en Chile de esta disyuntiva entre lo institucional y la actuancia investigativa o política, ¿verdad? no se frente esa brecha yo en mi línea de investigación es geografía de género y también como dos de las exponentes en conflictos socioambientales ahí estamos viviendo una crisis tremenda además de lo que ya han conocido que estamos en plena revuelta social a partir del 18 de octubre por un sinfín de demandas sociales que no hay ninguna garantía en Chile de agua, de vivienda de derechos de salud etc. específicamente la zona central hay una sequía tremenda que hoy día no da ni siquiera para que la gente tenga agua para el baño a propósito de la agroeportación y el extractivismo específicamente en el monocultivo de la palta aguacate acá es más conocida no compre en palta chilena por favor que le está haciendo un serio daño en el medio ambiente entonces bueno cómo empezar a generar también a partir de la creación de metodologías que se pueden instalar en los territorios específicamente para mujeres y generar las redes de mujeres que finalmente en estos casos tan precarios terminan siendo la única contensión para las mujeres frente a la tremenda represión y que va desde la precariedad social mental hasta en la violencia política perdón, la violencia sexual y política se me ocurre el tiro política porque estamos hoy día enfrentando una serie una serie de de violación a los derechos humanos en Chile y que también ha afectado principalmente a las mujeres pero vuelvo al punto de cómo finalmente la investigación o el trabajo que nosotros estamos haciendo, la creación de metodologías insertan en los territorios pero logran vincularse con la institucionalidad que es un espacio en disputa también que tenemos nosotros bueno que es una herramienta y que pudiese generar mayor la institucionalidad para no vulnerar los derechos de las mujeres en los territorios Esperabas alguna respuesta? Bueno, no sé si alcance a coger la pregunta exacta pero la reflexión sobre las políticas sobre la articulación entre lo que hacemos o las preguntas sobre la metodologías o las epistemologías feministas cómo se insertan con en unos niveles más públicos va para allá tu comentario como si te entendí bien si no pues me ayudas a entender mejor pero si como se articula estas preguntas y como llegan a escenarios más altos yo pienso que eso es una de las como de los horizontes de futuro como el caminar al que no debemos ir a tratar de transformar la forma en la que hace política pública o se dialoga con la institucionalidad porque pues sin eso yo tengo un conflicto ahí es que uno en el fondo quisiera como decían ahora antes, dinamitar también a la gente que hace las políticas públicas o estos escenarios porque son desconocen los contextos locales y entonces son cosas transversales y todo el mundo tiene que regirse por la misma línea o por los mismos estándares entonces dan ganas de dinamitarlo pero en el fondo toca hacer algo con eso también y es un escenario que debe ser intervenido yo pienso que lo local debe ser escalado esas cosas pequeñas y ahí es donde la formación de redes me parece más pertinente es decir, lo que me pasa a mí en mi contexto particular seguro es muy parecido al tuyo y al de las demás compañeras que están trabajando en temas de justicia social o conflictos socioambientales en Latinoamérica por ejemplo si no hay una red y un diálogo y ahí sí bien esta idea de como el feminismo del contacto y del pensamiento un poco más promís cuando nos mezclemos un poco más disciplina, sin disciplinas transdisciplinar como decíamos acá o como es el nombre de este warship puede ayudar un poco más porque si nos quedamos en la soledad de la academia nunca vamos a poder crear redes y políticas públicas transnacionales que nos permitan entender qué me pasa a mí yo a mí solita, no me pasa a mí solita sino que le pasa un montón de gente y sin esa capacidad de articularlo contextual con lo más global que nos estamos despolitizando nuestros propios trabajos y en ese sentido la creación de redes es muy importante para dialogar de manera más como más eficaz, una formación de un bloquejemónico un bloque histórico que pueda disputar ciertas cosas entonces es como esa idea de la cultura de la cultura no como eso que no el traje típico y esto sino lo que uno desea y lo que hace con esos deseos porque eso es cultura circula por unas redes de poder que hay que tratar de mirar cómo eso pasa y se articula en diferentes contextos en la zona rural de Colombia y tratar de pegarlos pero para eso toca trabajar en equipo y eso es muy difícil ustedes lo saben, uno le pone un trabajo en equipo en la universidad, quiere llorar pero yo creo que es la única manera de disputar un poco en el escenario público y si formar formar más gente que sea capaces de no solo es de lenguajes científicos sino de otros lugares y darse peleas ahí para mí la forma en la que podemos intervenir en política pública en discusiones con ONGs y estas cosas es a través de la formación de redes y de escalamiento de contextos Sí, efectivamente creo que la clave estaría de pensar en cómo la producción científica cómo el trabajo de investigación legítima un tipo de conocimiento y cómo eso podría ser utilizado para el diseño de política pública y estoy pensando por ejemplo en un caso en Ecuador en Ecuador hubo una investigación que hizo en una zona que es minera con población que no era indígena pero sí campesina se hizo una investigación sobre si es que esta población llevaba adelante un proyecto de turismo comunitario versus las ganancias, digamos, a largo plazo versus la minería y entonces de este estudio evidentemente concluyó que efectivamente la minería iba a dar un bienestar económico muy a corto plazo y que los daños efectivamente iba a ser muchísimos mayores y uno de los temas que este colectivo que es en una zona que se llama Intag en Ecuador pone como un argumento para que no se permita hacer la minería ahí es justamente siempre están apelando a esta investigación académica que es de una colega compañera entonces mira ahí es de esta articulación también o sea situarnos como investigadoras también para que nuestras resultados de investigación sirvan de argumento no solamente para el diseño de política pública sino también para articular esto que tú has traído hoy en día aquí a mencionar, hacer redes hacer alianzas estratégicas también que permitan articularnos como no solamente el campo la academia como el campo donde se producen profesionales que se van insertar al campo laboral sino también la academia en la función social que tenemos como tal ¿no? Hola, ¿qué tal? Mi pregunta viene un poco a colación de lo que han estado conversando en torno a políticas públicas yo soy de Perú y estoy estudiando la representación de género en libros de literatura infantil de primaria y mi pregunta es un poquito más pedestre de repente que la compañera pero es ¿cómo miran el penetrar este muro de instituciones patriarcales con miras a lograr justamente la función social de la investigación? Porque yo me he encontrado con que me llaman del Ministerio de Educación a pedirme propuestas y que se yo y después me dicen ah, pero es que lo estás viendo desde la perspectiva de género y entonces eso no va entonces en la investigación que van haciendo ustedes que es un poquito más profunda en el asunto social quisiera saber preguntar-les de qué manera están compatibilizando la dirección feminista digamos con esa resistencia que encontramos sobre todo muchísimo más en nuestros países sí la pregunta es ¿cómo vamos penetrando la institucionalidad? bueno, mi penetración en la institucionalidad es más bien optativa es voluntaria es autogestionada, autoconvocada todos los autos que te puedas imaginar pero ayer por ejemplo una chica del grupo con el que estamos trabajando se encontró con una de esas resistencias en la institucionalidad que no la dejaban explorar un contenido específico que tenía que ver trabajar el silencio con los adolescentes y ella finalmente te digo desde la experiencia de ella que se encontró más directamente con ese choque porque yo al menos no me he encontrado directamente como con un cerrar de puerta porque soy una persona súper insistente súper persistente ese podría ser un consejo insistir, persistir, resistir que son en cierta forma los mantras de la pedagogía feminista es resistir a las jerarquías es tomar tu experiencia e involucrarla y bueno lo que finalmente resolvió esta chica que quería trabajar el tema del silencio con los adolescentes es pasar por encima de la institucionalidad es un consejo un poco anárquico o anarcofeminista pero hay veces que resolver ese conflicto y pasar por la institucionalidad es un poco complejo creo yo estoy totalmente de acuerdo yo no sé, mi experiencia con la relación institucional no ha sido muy fluida entonces pues bueno, yo creo que cuando te planteas esto también documentar un poco cuál es el proceso de la relación con la institución creo que es importante no simplemente abandonarlo y ya estás y no un poco documental porque abandonaste el ya no relacionarte con la institución o no solucionar un conflicto con la institución entonces ahora estoy en un momento tal vez un poco negativo con esto pero yo desde luego no le veo mucha solución me parece bastante impenetrable coincido con la compañera a sortear y y ver, ¿qué pasa? Hola, bueno, yo creo que además de que sí, efectivamente hay que ver cómo hace seguir dando la pelea aunque aunque es el panorama sea oscurísimo esta frase de Gramchi del pesimismo, del intelecto y del optimismo de la voluntad sabemos que es un horror pero hay que seguir hay peleas que vale la pena dar aunque sepamos que no vamos a ganarlas primero y segundo yo sí creo que hay que jugársela con ciertas no sé como políticas de la identidad o sea que estás no reclamando que aparezca que es el enfoque de generar un papel o que hable de feminismo o más bien nombrar esto de diferentes maneras para que en la práctica se materialice sí o sea si lo importante es reivindicar el feminismo como nombre o pues estamos mal pero si lo que queremos es disputarnos la desigualdad en como en los circuitos culturales y en dar una pelea geomónica por ciertas formas de opresión por acabar con esto pues no hablemos de feminismo pues que hemos otras formas de nombrar insertemos esto de otra manera en el mundo burlémonos de esta gente que piensa que porque la palabra género entonces es el rayo homosexualizador llega al mundo sí, no no hablemos de eso, hablemos de otras cosas hemos dado mejores términos y burlémonos de ellos un poco pero no perdamos la intención de lo que vamos a hacer que es lo que cuenta al micro no està obert has parlado un poco de ciertas renuncias que has ido haciendo a lo largo de tu trayectoria no me ha quedado muy claro si ahora estás dentro de la traducción pero bueno más allá del dato biográfico mi pregunta un poco va hacia qué tipo de espacios para institucionales has habitado o habitas o existen o no y un poco desde el horizonte de las que estamos empezando en la trayectoria precaria de las tesis doctorales y ahora con todo el contexto de la lucha y la regulación de las becas y los contratos productores creo que es un momento para poner todo esto sobre la mesa y para pensar un poco más allá de la institución cuáles son los espacios bueno aquí al menos en Barcelona han existido espacios activistas de producción de conocimiento y de res de circulación de pensamiento más allá de la institución pero tampoco tengo muy claro que no puede existir un camino más transitorio que nos permita estar un poco en los dos sitios para tampoco renunciar a la academia y que la academia quede en manos de los de siempre con las mismas caras y los mismos objetivos y un poco la pregunta va hacia qué hacemos qué construimos o qué aspiramos Sí mira en mi caso particular soy docente de una universidad en Ecuador era para ti perdona es que pensé que como yo respondí que encaste ya perdona bueno te decía que tengo un rol como docente en una universidad en Ecuador acá soy estudiante gracias a una beca que tengo de cooperación internacional y he estado desde siempre en espacios militantes en espacios activistas en espacios un poco más institucionalizados en movimientos otras veces menos hablo desde ahí y creo que una oportunidad que tengo y realmente siento que ha sido muy bendecida es el poder tener esta situación un poco transfronteriza entre el sur global el norte global entre el activismo entre l'academia y creo que esa es una gran ventaja porque si queremos revolucionar la academia por ejemplo estas prácticas que hemos denunciado hoy perversas tanto en la producción del conocimiento etc. hay que hacerlo desde adentro y que implementarlo también entonces desde ahí creo que hay posibilidades yo pienso que otra cosa que siempre digo es que mi primer lugar de minitancia es el aula lo que yo puedo hacer cuando tengo conversaciones que las intento hacer como clases muy horizontales con los estudiantes y las estudiantes es desde ahí también empezar a mirar otras perspectivas otras entradas i he pensado mucho hoy ha venido a la mente esta academia también chicana que es Gloria Anzaldúa que piensa esto justamente desde lo fronterizo el pensamiento in between el moverse dentro y fuera y creo ahora mismo que esta es mi posición como militante, como académica como mujer del sur global aprendiendo en el norte global generando estos diálogos epistémicos entre el sur y el norte y creo que desde ahí hay posibilidades para pensar también en otras prácticas de generar conocimiento científico desde estos espacios que bien pueden pensarse en colectivo, en red y que los unos pueden nutrir a los otros y debería ser así porque a veces tengo la sensación de que la academia está muy alejada de la realidad social estamos pensando en temas académicos a veces desde la comodidad del escritorio sabes y creo que es necesario que estas reflexiones que hacemos desde la academia surjan con no solamente un acompañamiento de las personas de los sujetos de los que investigamos sino desde ahí mismo y bueno eso, perdón por... No porque la verdad estoy muy de acuerdo con la compañera también creo que la aula es un lugar muy importante para luchar y es lo que iba un poco en la línea antes cuando le decía Monse no podemos abandonar la academia en las manos de los poderosos sino que hay que un poco yo creo retomarla o crear también alternativas y bueno a lo mejor mi rechazo ahora mismo con la cuestión institucional tiene que ver pues mi tránsito por ella pero bueno tal vez en un tiempo se me pasa y no entendía muy bien que te refería sobre qué colectivos o dónde militar y pienso pues en el espai en blanc o bueno lo que fue la Rimaia en su día aunque la Rimaia tenía unas lógicas un poco distintas pero al final se planteaba como la universidad popular y estos espacios en parte que venen porque hay activistas que se rejaban el cuerpo y la vida para que se sostengan a costa de muchas otras cosas que en cierta manera también es lo que hacemos un poco en este resistir dentro de la academia bueno aquí hay también contradicciones en crear alternativas que dependan solo del activismo y la voluntad o la militancia entonces en este bueno un poco en esta paradoja o ahí es donde se ha preguntado bueno también que ahí veo esa paradoja perfectamente creo que hay un problema grave en la profesionalización del activismo me parece que lleva grandes problemas básicamente de descafeinar el discurso político porque bueno lo acabamos encajando en márgenes a veces muy estrechos si yo donde estoy ahora mismo ahí hay espacios pues yo ahora mismo la investigación que estoy haciendo con colectivos estudiantiles y creo que son lugares de autoformación importantísimos que habitan la universidad aunque sean los márgenes y bueno también aquí en Barcelona yo formo parte del centro de estudios del discurso me parece también un espacio muy interesante que ha ido surgiendo más formamos un colectivo y pues ahí vamos trabajando no sé si con esto contesta tu pregunta y el nombre del colectivo colectivo d'Arts y ahí hay otro representante presente Lucía luego podemos pasaros los datos Hola bien en realidad es más bien un comentario y sobre todo agradecimiento yo soy boliviana doctora narrativa sobre experiencias de libertad femenina en la universidad y bueno esto escucharlas para mí supone inspirar inspirarme también porque contar las experiencias siempre nos ayudan a repensarnos y yo creo que lo que estamos haciendo aquí es academia estamos hablando de la violencia de la academia y estamos realmente en este momento creando un espacio académico haciendo otra universidad y yo creo que a mí me ha servido mucho y me ha generado mucha libertad contar ese proceso ese proceso metodológico esos caminos que vamos recorriendo Maria Zambrano decía que el método es el camino que se recorre entonces no necesitas esto que hemos venido hablando de tanta coherencia si la coherencia implica una falta la verdad una falta es decir, si ser coherente es una limitante pues dejemos la coherencia y vayamos a contar lo que nos pasa a mí me ayudó mucho la investigación narrativa justamente para huir de esa violencia hermenéutica y decir, esto me está pasando mientras estoy investigando y esto lo cuento metodológicamente para que justamente después nos sigamos viviendo en la propia academia en metodológica, en hermenéutica esa violencia entonces contarlo es importante y hay autoras con el Iclandinín en Canadá aquí también investigar la experiencia y la investigación como proceso formativo contarlo y decirlo me parece altamente revolucionario y me parece además altamente feminista porque somos las mujeres las que están bueno, también hay señores personas que están trabajando así pero me parece altamente una práctica feminista que es contar lo que nos pasa así que yo agradezco el espacio que se ha creado aquí les agradezco a ustedes porque creo que estamos cambiando hablar incluso de las limitaciones nos está permitiendo una cierta libertad así que agradezco el espacio Hola a todas mi nombre es Josefina vengo de Chile también y por eso estoy súper contenta de ver presencia latinoamericana y básicamente la junta estaba orientada en cuanto a las metodologías de la investigación si ustedes están contemplando, han contemplado o se conversa respecto de esta etapa que entiendo tiene que ser parte de la investigación que es la devolución de lo investigado en las áreas o a las sujetas investigadas a los pueblos y a los territorios y que formas que pueden ser como menos académicas y más sociales y que de una comprensión como más transversal para personas que no tienen el lenguaje académico puedan comprenderlo y así de cierta forma como ir difundiendo lo que nosotros vamos investigando más allá de por ejemplo terminar la investigación con la presentación de la TSI o la presentación en algún documento una revista o algún congreso porque entiendo que ahí no termina el proceso investigativo sino que tiene que haber otra parte otra etapa que se consolide como una etapa formal dentro de la metodología de la investigación y que herramientas podemos ir pensando para desarrollar esa otra etapa que es la de devolver el conocimiento bueno, yo últimamente no digo en general digo en mi proceso lo que estoy viendo es que no visualizo este momento de devolución como un momento final sino que creo que es algo que o sea como que la palabra ya de devolución me suena rara yo tengo algo y lo tengo que devolver como procesado de alguna forma entonces como que me ha empezado a incomodar la palabra creo que es algo que muchas veces se invisibiliza dentro de los procesos de investigación pero que a menudo ocurre pues más de la par cuando la vas desarrollando la investigación para mi no sé como que creo que en todo momento en el que se está dando la recogida de datos también creo que hay pues una devolución o algo así en el sentido lo que comentaba antes de diseñar o pensar o crear estrategias de redistribución de la información pues al final va des de que si tu recordaste algo yo por ejemplo trabajo con movimientos sociales cosas que ocurren en una asamblea pues tienes el compromiso de retomarlo como un nuevo punto para la siguiente asamblea porque recuerdas que eso es un debate que quedó a medias eso yo creo que ya podría entenderse como devolver algo al colectivo o luego generar otros materiales mucho más allá de lo que es la tesis yo por ejemplo me planteo a lo mejor hacer un antitesis básicamente hacer una tesis en el contexto en el que yo trabajo manejamos fanzines entonces los fanzines son útiles y bueno pues ir los contenidos que vas acumulando de pronto pues no se darlos o generar otro proyecto que sirva para esa información que vaya fluyendo no quedarte la no apropiarte de nada creo que es algo que no tenemos que contemplar como un proceso final sino que sea una reflexión y una práctica todo el tiempo aprovechando que eres chilena quisiera traer a colación lo que las tesis el colectivo las tesis ha hecho que me apareció una forma súper ingeniosa de poner las reflexiones de Rita Segato a circular de manera tan sencilla tan performativa, tan festiva tan bien denunciando la violencia estructural patriarcal del estado pero de una forma tan tan performativa entonces yo pienso que claro por supuesto más allá de la tesis más allá de los papers de las presentaciones en congreso creo que es parte del compromiso del estar situado políticamente como investigador en mi caso yo hago viajes permanentes a la selva a la amazonía donde hago la investigación también me parece en mi caso yo hago procesos de articulación campo ciudad o selva ciudad en este caso entonces estoy permanentemente buscando hacer foros cineforos en fin en mi caso también como trabajo temas de comunicación de comunicación y activismo eco social también muchísimo tiene que ver con la comunicación de medios alternativos acá han hecho mención a las fanzins bueno en mi caso las redes sociales bueno en muchísimos espacios y creo que tenemos ahí un poco también la imperiosa de necesidad de colonizar las prácticas de divulgación que no solamente pueden ser lo que yo mencionaba en dogámicas y en ese lenguaje puramente técnico-académico que se queda encerrado en la academia sino sacarlo justamente pero creo que eso tiene que ver con el compromiso por ejemplo en mi tesis yo ni siquiera he puesto que mi metodología es investigación, acción, participación no lo he enunciado como parte de mi metodología pero es evidentemente que yo tengo la obligación ética y política de todo lo que voy investigando ponerlo al servicio de en este caso la defensa coterritorial en mi caso es un dilema es una gran pregunta es un dilema como a resolver obviamente no está resuelto como a sus palabras es probablemente algo que no se resuelve porque la tesis igual se va de las manos finalmente uno la va se va perdiendo o no perdiendo sino que se va volviendo más de un otro que de ti misma también en mi caso siendo muy metodica o metodológica para responder a tu pregunta me he planteado la posibilidad y se la he planteado al grupo con el que estamos trabajando para decir narrativas dialógicas escrituras en conjunto cosa que evidentemente uno puede tematizar algunos elementos que respondan obviamente al objetivo de la tesis pero también representar o ellos cómo se representan sus propias identidades a través de sus propias experiencias y ahí más se sentió como uno de los conceptos que usa Dona que es el tema de la disfracción que es como finalmente tu propia historia o tus propias concepciones o tu propio imaginario sobre esa misma investigación traspasa y se involucra traspasa como una luz no que estás discriminando pero traspasa y llega y finalmente se hace una relación más bien conjunta i aquí pararem algo muy rápido yo creo que estoy de acuerdo con todo lo que han dicho y tengo muy poco para agregar en realidad creo que lo único es que es en el contacto con el otro donde esas cosas pasan hay que devolver cuando tú ni siquiera has estado ahí hiciste algo tú solo pero si uno ha estado ahí todo el tiempo todo es hecho en colectivo y bueno yo no sé yo nunca aprendí nada de lo que mi mamá me dijo que no hiciera yo tenía que ir y hacerlo mal es experiencial ese es el contacto con la vida y con la experiencia y de uno con el otro que uno aprende si no van i le echan cuenta sobre política pública del agua en colombia tal vez esta gente tampoco le interese mucho ese tipo de sí, de una información también sistematizada técnica que se devuelve al otro tal vez funciona mejor en el contacto en la experiencia y por lo tanto es una invitación como investigaciones empíricas que trabajen con campo riguroso que son escasas la mayoría más con estos lógicas de la academia es como entonces en semana santa me voy a hago campo sí, como tras tardes ser un poco más responsables con lo que hacemos en campo y hacer campo de verdad yo creía que eso es lo más y sí, fancines novelas gráficas otras apuestas molt bé, perfecte moltíssimes gràcies moltíssimes gràcies continuem continuem el workshop i ara tenim la segona mesa d'impestigadores d'informació d'impestigadores d'informació concretament ara tenim l'Alba Marín la Carme Granell la Janina Zagal i la Ina Xapova que havia de parlar el matí però no ha passat a la tarda i hem hagut d'aquí a escriure el nom amb rotulador perquè ja havia desaparegut el seu nom, sap greu haver d'improvitzar el nom amb rotulador, d'acord? bé, doncs continuem comença l'Alba Marín jo us controleré el temps, 10 minuts molt bé i soc doctoranda en ciències del llenguatge formo part del grup d'estudis del discurs i de traducció i la meva tesi la dirigeix amb paisatges lingüístics del 8 de març de les manifestacions aquí a Barcelona i per això presento aquesta presentació amb el títol com incorporar pistemologies i metodologies feministes a la recerca en paisatges lingüístics no són respostes com la de tant d'anterior són majoritàriament, doncs bueno com ho faig jo i quines preguntes em porta això per començar volia fer una petita introducció a la meva recerca doctoral com he dit, jo analitzo el paisatge lingüístic de les manifestacions del 8 de març a la ciutat de Barcelona entre els anys 2018 i 2020 què vol dir això? doncs jo analitzo tot el seguit de discursos, elements semiòtics cossos, etc. que interactuen s'assolapen discuteixen en un espai determinat, que seria l'espai predeterminat per les manifestacions en cada cas i durant un temps determinat que seria el temps del recorregut de la manifestació, i a més a més tenen en compte el context sociopolític i històric del moment doncs per exemple, com els moviments de les xarxes socials del mitú es veuen també reflectits en aquests paisatges lingüístics físics això ho faig amb dos objectius principals un objectiu epistemològic que seria doncs què vull fer, el què que seria oferir una panoràmica de les accions demandes, denúncies i exigències, etc. d'aquestes manifestacions feministes del 8 de març en relació amb l'espai que ocupa, i això fer-ho a partir del seu paisatge lingüístic i amb un objectiu metodològic, que és desenvolupar una metodologia funcional per aquests paisatges lingüístics mòbils que durant un temps molt determinat estan en continu moviment i això tenia en compte des de la confecció del corpus fins a l'anàlisi de les dades tenia en compte la perspectiva feminista per tant com em plantejo la meva recerca des d'una aproximació que jo considereu que és feminista jo crec que el que és cap de la meva investigació és primer de tot veure des d'on i com m'aproximo aquest objectiu o aquesta inquietud intel·lectual que puc tenir jo ho faig no des de la neutralitat no des de la teòrica objectivitat acadèmica sinó posicionant-me és a dir la meva tesi s'emmarcaria en aquesta línia del coneixement situat de que davant la tradició científica de produir el coneixement en majúscules d'imposar una visió de la realitat o del món defensa produir coneixements limitats, específics i parcials com, això crec que ho materialitzo a la meva tesi situant-hi contextualitzant molt bé el meu objecte d'anàlisi com he explicat analitzo les manifestacions del 8 de març a Barcelona i ho faig en relació amb l'espai que ocupa per què és important això? perquè per mi l'espai no és ni un context on se'n marquen els discursos que tradicionalment, sobretot des de les ciències del llenguatge el context era això on se'n marca i des de la visió que l'espai no és un conjunt ni neutre ni assexuat ni homogényi sinó que és un conglomerat multimodal i semiòtic que té significat de fet l'espai determina les activitats que s'hi poden o no s'hi poden dur a terme per tant operen la conducta social de les persones i alhora aquesta manifestació de l'espai, aquests nous moviments deixen marques tan lingüístiques com semiòtiques que dialoguen amb aquest espai el re-signifiquen ja sigui per un període de temps més o menys llarg és important perquè les manifestacions del 8 de març són recurrents no són manifestacions de fet resposta ni a, per exemple, quan hi ha un feminicidi també es convoquen manifestacions que responen a aquest fet però el 8 de març és una manifestació continua de cada any perquè el patriarcat com a sistema intrínsec també es manifesta l'espai, per tant les manifestacions es pot veure directament aquest diàleg entre, per exemple, cartells publicitaris, cartells de botigues, però també funcions, és a dir, veiem uns carrers que normalment estan ocupats per cotxes i de sobte un munt de dones ocupen aquests carrers per tant és aquest xoc continu i aquest diàleg d'espais i del que succeeix segon jo intento incorporar la meva subjectivitat apropar-me des del meu jo i què implica apropar-me des del meu jo vol dir apropar-me des de la meva situació d'investigadora productural que comporta unes condicions que les que estem immerses ja sabem comporta condicions de temps de mitjans de recursos, etc. també m'hi apropo com a manifestant jo les manifestacions estic participant de la manifestació, també m'estic reivindicant és a dir, no arribo allà per observar una cosa que és aliena el que està passant, no m'identifico també m'hi apropo com a dona com a jove, com a feminista i, a més a més, com a de Barcelona i també mirant l'objecte mirant l'objecte per dir-ho d'alguna manera o aquest subjecte de coneixement, des de baix i com un actor i una gent no com una pantalla, un recurs, un terreny i això és molt complicat perquè apropar-te des de baix sempre tens el perill d'apropiar-te de veus que no són teves i és molt difícil trobar aquest equilibri entre no tractar les persones com a dades que parlen per si mateixes és a dir, passen per la meva interpretació, al final la tesi és la meva interpretació, passa per mi i aquestes veus no em puc apropiar, tampoc puc neutralitzar-les llavors és complicat trobar aquest equilibri i crec que això es pot fer i és important des dels coneixements subjugats perquè hi ha menys perill de caure en fer aquestes investigacions crítiques, en no passar pels nostres costos jo crec que hem d'investigar des dels nostres costos i això significa que l'objectiu passi pels nostres escàneres polítics i teòrics i d'una manera crítica per tant, crec que això és un fet cap dalt i també en la meva tesi això es veu molt remarcat en el llenguatge, no és una preocupació que jo tinc molt com escric la meva tesi, ja sigui pels termes que utilitzo per no neutralitzar o per no utilitzar fórmules com les dades diuen que no estic parlant jo no estan parlant les dades estem fent una recerca qualitativa i jo l'estic interpretant però a més a més, una de les meves preocupacions és la democratització del coneixement, és a dir no sé obscura perquè sí no sé massa específica perquè sí perquè si crec que si el que jo vull fer és una investigació activista ha de passar per ser democràtica i per no caure en l'elitisme de l'acadèmia llavors com fer aquesta recerca metodològicament des de perspectives feministes jo faig aquesta cita de Garcia Ramon de Maria Dulors perquè diu todo conocimiento es una construcción social y como tal refleja las condiciones en que se produce y se transmite en la sociedad que le rodea en este sentido es posible afirmar que en buena parte los estudios de género en geografía como en otras ciencias sociales es una construcción académica del movimiento feminista això és d'un capítol de geografía y gènere que llascrio i crec que és cap d'ali és molt important no perdre això perquè si creiem que l'acadèmia pot ser o sigui que aquestes investigacions poden ser el reflex del moviment feminista a l'acadèmia també tenim una responsabilitat en fer metodologies que vagin a acord amb aquestes idees per tant jo ho intento fer a partir de la confecció del corpus jo participo activament en la manifestació i això m'aporta un coneixement experiential que no és quantificable i que fins ara en moltes investigacions com no es pot quantificar, no val i és una part molt important perquè per exemple, si jo no participés d'aquesta experiència, des del meu jo no podria explicar que és molt diferent un set de març al centre de Barcelona per la nit fer un buit de març en voltada de dones com jo per la nit i això també es veu reflectit en algunes pancartes, com per exemple mamà, esta noche no vuelvo sola a casa o mamà, esta noche no estoy sola es veu aquesta experiència però també la visc i també a partir d'una recolecció d'imatges col·laborativa a partir de col·legues, amigues també faig una proposta de recollida amb les meixeses socials suposo que la gent que vagi a la manifestació m'enviï les imatges i m'en van enviar moltes i per tant crec que això és molt important perquè també amplia la meva visió i la meva panoràmica també a partir d'una anàlisi d'una interpretació qualitativa també com d'ella és una panoràmica de la manifestació que ofereixo jo i que a partir d'aquesta experiència crec que també és una anàlisi que es nodreix de les altres subjectivitats del diàleg amb el subjecte d'estudi i que ha de passar obligatòriament per aquesta anàlisi qualitativa i finalment una mica aquesta preocupació de sortir de les esferes purament acadèmiques amb totes les imatges que agafo estic creant mapes de base MyMaps Open Source on col·loco totes aquestes imatges la meva intenció és que després aquestes imatges siguin una representació real i visual d'aquesta panoràmica que també ofereixo d'una banda per la tesia escrita que la llegirà aquí i la llegirà i no la llegirà tota la resta de les persones i crear aquest mapa crec que és una manera visual també d'aquest diàleg retornar o no retornar o com ens nodrim i el que m'agradaria és que aquests mapes després estiguessin oberts i la gent pogués pujar les seves imatges la meva imatge de jo a la manifestació doncs la pujo a aquest mapa perquè al final la representació dels mapes que surt les botigues, els comerços grans establiments i què no surt representat els mapes crec que també és important que això i sortir representat i fins aquí, moltes gràcies Gràcies Alba i a veure la Següent i la Carmen a Granell Hola, hola a totes moltes gràcies per invitar-nos a participar bueno, jo soc Carmen i hago esta presentación en representación mía pero también de Enrique Moral que iba a hablar en esta mesa pero que no pueda acompañarnos ambas somos arqueólogas y docentes investigadoras en formación del departamento humanitats cursando el doctorado en historia en la foto, que no es tan casual como aparenta estamos en un memorial a Ángel Santos un activista anticolonial Chamorro y este memorial situado en Agana dentro del archipiélago mariano la isla más meridional está conformado por estos cimientos de las estructuras lates que son previas a la colonización de la monarquía hispánica del archipiélago y bueno, hemos querido comenzar con esta foto para resaltar el hecho de que somos dos investigadoras de una ex metrópoli trazando historias conjuntas y reivindicando un pasado colonial que no ha de ser vanagloriado sino visto críticamente y visibilizando las relaciones de poder que por culpa de él echaron andar y bueno el nombre del proyecto es Averigua se marca dentro del grupo de recerca en colonialismo género y materialidades de la Pompeu y Averigua en Chamorro la lengua de los habitantes de Estarchipiélago ahora en riesgo de extinción debido al proceso de escolarización en inglés que viven significa investigar encontrar sentidos Estarchipiélago está situado en la Micronesia Septentrional conformado por 15 islas la de la izquierda es Guajal, la más meridional y grande de las 15 es un territorio no incorporado de los Estados Unidos las otras 14 forman el estado libre asociado de las Islas Marianas del Norte estas 15 islas han vivido los estragos no solamente de los tres siglos de colonialismo español sino del ser bases militares y partícipes de la Segunda Guerra Mundial a día de hoy están todavía fuertemente militarizadas y bueno el proyecto que cuya investigadora principal hablará después Sandra Monton Subías ha visibilizado y revalorizado el pasado colonial atendiendo a diversas vivencias de las gente que participaron en el y en especial a las relaciones de poder patriarcal y racistas y capitalistas que se articularon en dichas vivencias desde el siglo XVII al incorporarse al Imperio Español un Imperio Español que a nivel global sirvió para dar el dudoso, legado, centrado, patriarcal y adulto céntrico y heterocentrado que a día de hoy perviue en distintos territorios bueno nuestras investigaciones si bien atienden a distintos campos están relacionadas por un lado enrique moral que es pedir información con un contrato predoctoral de la genealitat y está en su tercer año este conflictivo tercer año que como muchas otras compañeras el día 25 se sabrá un poco más de si tendrá que continuar realizando su trabajo cobrando la indemnización del paro o continuando con su salario atiende a los desencuentros sexuales en el pacífico desde el primer contacto cultural hasta 1769 momento en el que los jesuitas que participaron de la misión y el colonialismo ibérico son expulsados del archipiélago en mi caso que estoy en mi primer año del doctorado me centro en el aprendizaje y en la socialización infantil y en cómo con la colonización española del archipiélago la escolarización la educación moderna que comenzó a andar en estos momentos sirvió para instaurar un orden que se quiso ver como legítimo pero que supuso unas violencias cotidianas para los habitantes de la isla nuestra epistemología bebe y se nutre en el buen sentido queremos pensar del activismo y las investigaciones feministas y anticoloniales que desde mediados del siglo XX feministas antirracistas del sur global o feministas racializadas en el norte global nos han permitido repensar ciertas condiciones que afectan al presente pero que también al pasado asimismo, del activismo y las investigaciones críticas en arqueología queremos destacar aquí el papel que la enseñanza ha tenido en nuestra formación desde la coordinadora de nuestro grado María Ángeles Quirol que fue de las pioneras en arqueología feminista en el estado español pasando por Almudena Hernando que fue nuestra profesora de arqueología de género y de nuestra tutora de los trabajos finales de grado hasta nuestra actual directora de tesis e investigadora principal del proyecto Sandra Monton Subías que ha abierto la posibilidad de hacer una especie de reparación histórica desde la Academia Española respecto con este pasado con el que tenemos que ser cuidadosas cuando lo enunciamos las fortalezas creemos que es intentar a través de nuestras teorías y prácticas ser unas profesionales un poco más éticas y buscar una historia inclusiva un pasado que legitimé diversos presentes y no una narración única y universal que está euro, etero y adulto centrada las incertezas y problemáticas que encontramos que no son distintas a las que se encuentran otras historiadoras o arqueólogas es cómo lidiar con los sesgos presentistas cuando se produce conocimiento histórico o se construyen narrativas desde el pasado creemos que estas sesgos presentistas lejos de verse como una problemática tendrían que ser una fortaleza sin embargo sabemos que de cara a encontrar legitimidad dentro de la academia la parcialidad en el conocimiento siempre se mira con menosprecio pero reivindicar esa parcialidad y por tanto la alteridad de ese conocimiento creemos que es una incertidumbre y una problemática en nuestra investigación pero una fortaleza para legitimar otras formas de saberes la metodología que parte de un trabajo entre personas de distintas nacionalidades y de distintas disciplinas se centra tanto en fuentes históricas del Regiso Arqueológico y Documental como también en recuperar el compendio del conocimiento antropológico y sociológico de la Stautautano que es como se referían y se siguen refiniendo a sí mismas los habitantes de este territorio significa gente de la tierra y bueno dentro de las prácticas investigadoras y docentes nos gustaría hacer un análisis crítico de los diferentes contextos de trabajo en los que participamos tanto en la universidad como en las campañas de campo como después en nuestro día a día cotidiano cuando somos personas que trabajan en este campo o simplemente personas que tienen un trabajo las prácticas representacionales en las fuentes documentales y en el Regiso Arqueológico además de realizar un estado de cuestión para hacer una revisión de lo que se ha dicho hasta el momento y reivindicar el estudio historiográfico creemos que es importante analizarlas bajo el prisma de los conceptos que las investigaciones y el activismo feminista y antiracista nos brindan por otro lado en el conocimiento antropológico y sociológico del archipiélago Chamorro pensamos que es importante verlo con historicidad pero sobre todo reivindicar que no haría falta conocer a las personas que han hecho su derecho a la vida y que lo hacemos y la legitimidad de querer dar vocalidad solamente recogiendo que esto sucede y que en verdad son las chamorras las que tienen que hablar por sí mismas dentro de estas fortalezas pensamos que aplicar un análisis crítico nos permite mejorar las condiciones de trabajo y vida fundamentadas en el apoyo mutuo y que además el campo de las investigaciones documentales y arqueológicas nos permite producir conocimiento histórico-innovador innovador porque en tanto en cuanto visibiliza historias que han sido intencionalmente borradas u omitidas respecto al conocimiento antropológico y sociológico como arqueólogas y historiadoras pensamos que podemos dar una historicidad propia pero que en el fondo tenemos que acercarnos con mucho cuidado porque no deja de ser una relación de poder la que se establece como arqueólogas de la X metrópoli y que aunque participemos de este pasado común a la hora de la verdad las historiadoras de arqueólogas de las islas marianas son quienes tienen que reivindicar este pasado concreto de los territorios. Las incertezas y problemáticas las encontramos al intentar conjugar las reivindicaciones del presente con conceptos del presente para hablar de situaciones del pasado así como con la significancia la significación de la muestra el acceso que tenemos a los archivos y al registro arqueológico lo que se ha excavado hasta ahora de época colonial es muy poco en comparado con el registro precolonial y creemos que a futuro se podrá hacer bueno, se podrá contar con una muestra más significativa y trazar así historias que no salgan tanto de lo que se ha dicho de las fuentes documentales sino de lo que finalmente se hizo como hemos visto que suceden otros trabajos de arqueología del colonialismo tanto aquí en la península ibérica como en distintos lugares de Latinoamérica donde ya se están llevando a cabo estos tipos de estudios interdisciplinares y luego con el conocimiento antropológico y sociológico creemos que es importante destacar el peligro que se corre en estas disciplinas de deshumanizar y convertir a las personas en objetos de estudio a futuro nos gustaría que la comunicación de los procesos y los resultados fuese más públicas y que estuviesen presentes tanto en redes como en el campus y más allá del campus que hubiese relaciones de afinidad y de apoyo mutuo con otras con otras grupos de investigación con otras personas con otros colectivos tanto de historiadoras aquí como de historiadoras allí o gente ajena a la profesión respecto a las fuentes documentales y el registro arqueológico nos gustaría poder sistematizar los análisis de tal manera que el acceso al proceso y a los resultados de los mismos fuese más accesible para gente no especializada y para gente especializada y respecto al conocimiento antropológico no creemos que igual que sucedía en nuestros espacios de trabajo solamente puede estar marcado por relaciones de afinidad y de apoyo mutuo porque formaría parte de esta ética profesional y de convivencia y bueno como final nos gustaría recalcar que una vez más cuál es la finalidad y el final de nuestro trabajo por lo pronto es hacer frente a estas dificultades y continuar tomando esta curva que es la que nos lleva entre el Centro Comunitario donde trabajamos en Aganya bueno Aganya, perdón, en Umatac que es un pueblo al sur de Guam en el que hay mucha pobreza y marginalización viven de subsidios del Gobierno de los Estados Unidos y hacia un pasado común en el que cada vez haya más autonomía por parte de la construcción del mismo desde el propio lugar y menos codependencia y bueno, hasta aquí Gràcies Carmen i ara tenim la Janina Sagal al micro aquí, s'haurem sí, i passes, gràcies ho hauràs d'engegar llegant, llegant sí Muy buenas tardes a todas, a todos, a todos mi nombre es Janina Sagal soy feminista y estudiante de primer año del doctorado de Geografía de la Universidad Autónoma de Barcelona me integré también al grupo de investigación de geografía y género de la misma universidad vengo de Chile llegué hace cuatro meses a la ciudad y actualmente me dedico a la investigación de mecanismos de prevención de la violencia de género en el espacio público y de la actividad feminista territorial mi llegada a Barcelona estuvo marcada por el estallido social y político más importante de las últimas décadas en Chile se trata de uno de los más profundos costeonamientos al modelo neoliberal del que tengamos registro en la historia reciente de América Latina cuyas protagonistas se volcaron y siguen movilizadas en las calles para reclamar un cambio en el sistema de pensiones salud, educación, transporte por mencionar algunas demandas se trata de la crisis de la vida cotidiana del colapso de los cuidados se trata de problemáticas que las feministas organizadas hemos denunciado hace décadas bajo este contexto es que uno de los principales ejes que atraviesa mi reflexión actual es cómo se modifican o tensionan nuestros procesos investigativos a la luz de cambios sociales rupturistas i radicales en los territorios que estudiamos es decir nos dotamos de diseños metodológicos lo suficientemente flexibles y orgánicos para integrar teórica y epistemológicamente los cambios de la realidad una de las grandes herencias del feminismo como matriz de producción científica y que hemos estado revisando durante el día que han assumado la mayoría de las presentaciones con el concepto de conocimiento situado de Harahou y el trabajo de Sandra Harding y esta herencia también se ha discutido y se ha problematizado desde América Latina donde situarnos exige ejercicios de descolonización constante de nuestros saberes descolonización que se refleja por ejemplo en que desde el 18 de octubre del 2019 en un rabioso gesto iconoclasta han sido derribado más de 200 monumentos de conquistadores y soldados españoles y chilenos de calles y avenidas cuya expresión artística por ejemplo podemos encontrarla en la performática que se presentó durante este año en la ciudad de Barcelona del proyecto FAC DE FACIS donde un colectivo que se autodefine como monstras mutantes queer sudacas migrantes y que les invito a revisar en internet vandalizan i sodomizan monumentos de colonizadores por Europa y América Latina me refiero a las distintas manifestaciones que esta rabia y este descontento se manifiestan en el espacio público pero también me refiero a una decolonialidad ubicada en lo comunitario para entender el individualismo de ciertas corrientes hegemónicas del feminismo occidental con algunas miradas poco críticas a la sociedad de mercado, al consumismo a la propiedad privada y a la gestión policial de la seguridad como mecanismo de organización social en este marco la idea de posicionamiento interpela las concepciones estáticas que tenemos sobre lo que investigamos y los conceptos que soportan nuestros postulados se trata de repensar los sentidos de seguridad en el espacio público para la luz de ciudades movilizadas donde las personas modificaron su vínculo con el territorio con los horarios, con sus trayectorias y con las fuerzas de orden público con la seguridad como concepto y experiencia ¿Quién vigila al vigilante? Cuestionar las matrices en las que producimos conocimiento es una de las acciones primigenias que plantea una investigación feminista como señala la académica María Prat y recogiendo una larga genealogía feminista en torno a este debate comillas partimos de la base que toda investigación implica compromisos éticos y políticos y concretamente la investigación feminista implica un compromiso con el cambio social y con la mejora de la calidad de vida de las mujeres y del conjunto de la sociedad cierro comillas en esta línea investigar mecanismos de prevención de la violencia que es mi tema de investigación en la gestión de la seguridad individual y colectiva me llevan a preguntar ¿Cuáles son los marcos éticos de una investigación desde la geografía feminista que aborda temáticas de seguridad? Si pensamos en las grandes áreas que hoy se toma en la agenda investigativa en geografía y planificación urbana la seguridad de la ciudad sigue siendo sustancial en la urgencia de dotar-nos de respuestas en torno a la experiencia de inseguridad que atravesamos en nuestro ciclo vital ¿Qué implica trabajar en seguridad vana con el descrédito casi total de las fuerzas de orden público como son las policías chilenas? ¿Y a la vez disputar los sentidos comunes en torno a la seguridad? ¿Cómo superamos desde el feminismo la mirada punitivista y carcelaria sobre el espacio público? Una cuestión que ilustra esta discusión en la promulgada ley en Chile contra el acoso callejero. El día 3 de mayo del 2019 entra en vigencia un proyecto que fue discutido por 3 años en el Parlamento y que fue transversalmente apoyado por diputados y diputadas de izquierda y de derecha. Donde Comillas se crea un nuevo tipo penal consistente en la tipificación y sanción de las conductas constitutivas del delito de acoso sexual callejero en lugares públicos o de acceso público para lo cual se propone modificar el código penal. Cierra Comillas. Se trata de penalizar conductas machistas en el espacio público. Al no ser una ley de cuorum calificado y bajo el estricto presidencialismo chileno dicha ley no requirió trámites en la Comisión de Hacienda por lo que no cuenta con presupuesto asociado para supuesta en marcha. Y esta es una crítica que asoma en todas las políticas feministas verdad como pensamos y pasamos a una política que realmente cuenta con presupuestos asociados. Además se instruye trabajo a los ministerios de la Mujer de Salud de Educación Transporte y de Interior dejando fuera el Ministerio de Vivienda y Urbanismo en la consolidación de la ley. Desde su entrada en vigencia no existe ninguna condena y las denuncias presentadas han sido desestimadas por los jueces dada la imposibilidad de demostrar actos o acciones verbales o no verbales tal como explicita la ley. Esta situación fue advertida durante la discusión por la Fiscalía Nacional y es que las herramientas del derecho penal no son suficientes si pensamos de manera integral la seguridad en las ciudades. Sin quitarle valor al enorme trabajo realizado por instituciones como el Observatorio de Acoso Callejero de posicionar el tema, de discutir el tema, estos esfuerzos punitivos y carcelarios sobre la gestión de nuestra seguridad en el espacio público al menos deben ser discutidos y repensados de manera colectiva. La revisión feminista del derecho a la ciudad ha tenido múltiples lecturas las cuales algunas de carácter más institucional como señal a María Gabriela Navas académica de la UB en apropiaciones de la ciudad una parte de ella parece com ellas haber ignorado la condición del urbanismo como productor ideológico del régimen de acumulación capitalista cuya vocación última es la mercantilización del espacio cierra comillas por lo que no realizar una evaluación interseccional de la problemática nos hará a buscar juicio y castigo de manera irracional e irreflexiva. Digo por ejemplo un obrero de la construcción que es penalizado por esta ley de Acoso Callejero y no buscarlo con la misma vehemencia en medio de comunicación que objetivizan a las mujeres o perpetúan de diversas maneras el sexismo en la comunicación de masas. La geografía feminista surge como una apuesta epistemológica radical desde su cuestionamiento a la neutralidad de los lugares como refería la compañera y la producción del espacio así como en la búsqueda de soluciones de nuestras problemáticas sociospaciales cotidianas. Enseñar por casi cinco años de la educación secundaria de chicos y chicas entre 13 y 18 años en Chile me hizo convivir con planes y programas escolares que cada vez más reducen los contenidos geográficos. Geografía positivista que para el caso chileno está fuertemente influenciada por la dictadura cívico-militar de Pinochet. El régimen imprimió una gesta heroica de liberación del marxismo internacional por supuesto en comillas. Al territorio y su defensa como eje centrales del proyecto de consolidación nacional al tiempo que invisibilizó otras formas de comprender los lugares básicamente nadie nos enseñó a utilizar las ciudades siempre pensamos que eran ríos, montañas y estuarios por mencionar algunos relieves de los que me acuerdo. Se dieron por hecho con toda la carga geológica que esto conlleva. Sin duda el franquismo hizo lo suyo también en España con la enseñanza del espacio. Por consiguiente creo que preguntarnos sobre el carácter de la seguridad que demandamos desde el movimiento feminista en sus diversas corrientes y expresiones me parece un problema epistemológico y político fundamental. ¿Qué prácticas investigativas serán promodidas para producir conocimiento de los tránsitos estructuales por los que atraviesa un país, una ciudad o un barrio? ¿Cómo se inscriben nuestros cuerpos colonizados en nuevos sesionarios de violencias y resistencias en las lógicas del extractivismo mundial cuya expresión también tiene componentes urbanos de gentrificación, de despojo de poblaciones empobrecidas con componentes de violencias particulares para mujeres, niñas y disidencias? ¿Cómo protegemos el activismo cuando lo investigamos? Y también se la hago la misma pregunta mi compañera. ¿Y también cómo nos cuidamos las investigadoras cuando hacemos trabajo de campo en el oposito de repensar la seguridad feminista y pensar en nuestros propios marcos éticos individuales de autocuidado, que me parece un tema también relevante al hacer nuestros diseños investigativos? ¿Cómo me voy a cuidar? ¿Cuáles serían las posibles daños o vulneraciones a las que me debería expuesta la hora de hacer un trabajo de campo? Creo que deben ser consideradas. Si hablamos del uso de técnicas y métodos, una técnica muy utilizada entre colectivas i dades feministes, que hoy activan por el derecho a la ciudad, en Chile, en América Latina, y también acá en Europa, es realizar cartografías sociales con mujeres. Mapeos colectivos, cartografías sociales, son realizadas cada vez de manera más masiva. Con el objetivo de identificar las violencias a las que estamos expuestas en el espacio público. Pero me pregunto qué hacemos con la información recabada en un mapeo colectivo. Se pone luego en una página de Instagram, en un material estigmatizado en base a ese mapeo. Lo devuelvo a las comunidades. Me parece que preguntarnos sobre dónde van los métodos y técnicas también es una cuestión ética y política. Inevitablemente, estas y otras tensiones surgen para quienes investigamos desde epistemas feministas en contextos de agudización de violencia política, como la compañera mencionada de Ecuador, y de reconfiguración de las ideas de seguridad. Pareciera que las respuestas las encontramos al menos en Chile, en los más de 1.000 cabildos autoconvocados, más de 1.000 cabildos autoconvocados, desde los barrios y movimientos sociales de base. En las discusiones que nos hacen preguntarnos por la seguridad de quienes investigamos, así como en nuestros propios soportes de autocuidado e integridad durante el proceso de investigación. Muchas gracias. Gracias, Janina. Y ahora la derrero intervención. Buenas tardes. Me llamo Irina, soy de Moscú. Vivo aquí ya casi siete años y estoy haciendo doctorado en estudios de género. Y bueno, hoy os voy a contar un poco sobre mi trabajo. Mi tesis cabe en el marco de tres dimensiones, que es el género, la actividad física, o el deporte y el urbanismo. Y, claro, al acercarme al marco teórico de mi tema, yo la primera cosa que noté, que cuando tratamos el tema de deporte con perspectiva feminista, hacemos un poco como en el colegio contando cabezas cuántas mujeres hay jugando fútbol, cuánto mujeres que acuden a tal gimnasio. Y, claro, ¿qué hacen? Nos preguntamos y después, bueno, a ver cómo podemos invitar más mujeres. Y la pregunta que surgió a mí personalmente era, ¿y qué pasa con estas mujeres que ya están entrenando, que ya están así de hacer dentro de este campo, dentro del espacio deportivo? ¿Cómo se sienten ahí? ¿Y cómo lo están pasando? Y, claro, en este caso, encontré mi tema un poco novedoso, porque fue raro así de decir, analizar sensaciones y emociones dentro de la actividad física, porque a mí me interesaban tanto cosas como miedos, como incomodidades, como dificultades, pero también las alegrías, las diversiones y todas las locuras que están pasando mujeres que están dentro del deporte. Porque, por ejemplo, yo creo que hablamos mucho cuando hablamos de actividad física sobre salud física, pero ¿y dónde está la salud mental? Entonces, y el método que escogí era pasear juntas con las mujeres, hacer marchas exploratorias por la ciudad y hacer a las mujeres guiarme un poco y después entrenar con ellas. Aquí comparto con mi compañera el tema del espacio. Claro, yo me acerco al espacio pensando que nunca es neutral, nunca es asexual, entonces el espacio nos limita a las mujeres, el espacio hace que todavía somos ahí como un poco extrañas y, claro, mi idea era dar a las mujeres todo el protagonismo, como dan muchas veces en las aulas del deporte a los niños y no tanto a las niñas de ir a investigar como el campo donde vivimos, en tu barrio, tu zona y divertirte ahí a tu gusto y imaginar a ver cómo lo puedes usar tú para tu diversión, para ejercer la actividad física. Y aquí yo quería ver a la mujer como un sujeto activo que está ejerciendo su vida en su entorno. Y, claro, aquí me surgieron dudas y inquietudes metodológicas que voy a compartir ahora. Claro, primera pregunta que yo pensé era si el deporte hoy en día y la actividad física es una actividad elitista que realmente está reservada para las mujeres blancas, jóvenes y de clase media, porque yo creo que a las mujeres lo que nos falta mucho en el sistema capitalista en que vivimos es el tiempo libre, o sea, no tenemos tiempo para nosotras, entonces si no tenemos tiempo a veces para nuestro cuidado personal, donde hay el tiempo para la actividad física. Estaba pensando cómo me voy a escoger a las mujeres, con quién me voy a charlar, hacer marchas exploratorias y entrenar. Claro, para no terminar escogiendo mujeres, solo las mujeres privilegiadas de la ciudad que pueden gozar tanto de la independencia económica y como del mucho espacio y tiempo libre para ellas. Me estaba cuestionando, por ejemplo, con una mujer que está estudiando y trabajando a la vez y la actividad física que menciona es la bicicleta para ir corriendo entre trabajo y estudio. Lo pensamos como actividad física que nos beneficia nuestra salud mental, o no tanto. Bueno, esto si quieres reflexionar conmigo cuando tienes un problema, por ejemplo, con la vivienda, que esto es muy de Barcelona, y me voy a correr por la playa a ver si me ayuda. O sea, esto nos beneficia la salud mental o no tanto. Y bueno, también hasta me puse a pensar y un cuerpo de la mujer delgado y muy entrenado es un cuerpo feliz o es un cuerpo cansado de, así decir, cumplir las metas del cuerpo ideal que vemos por todas las revistas, precisamente por todos los anuncios de ropa deportiva, por ejemplo. Y, claro, ¿y qué pasa con las mujeres que no tienen tiempo y que no pueden usar instalaciones deportivas urbanas, no pueden ir al gimnasio y, por ejemplo, entren en casa o van a algunos pequeños centros de su barrio y aquí la cuestión del barrio. Entonces, ¿a qué barrio me voy? Porque estoy investigando Barcelona, pero no es lo mismo Barcelona de Saría, por ejemplo. ¿Cómo son las trayectorias deportivas de una mujer de Saría? ¿O de una mujer de Barcelona, por ejemplo? Entonces, ¿cómo me voy a tratar la cuestión de clase si algunas participantes con quien yo hablo pueden gastar hasta 20 euros en un entrenador personal en una hora y, claro, hay mujeres que ganan 20 euros por día por toda la sobrevivencia? Bueno, estas son las preguntas que me hacía y también me he estado posicionando a mí como investigadora en la elaboración y presentación y publicación de mi tesis. Por ejemplo, yo no vengo de esta ciudad, no vengo de este país y tengo también experiencias urbanas bien distintas, entonces esto también me puede presentar limitaciones. Y esto me hizo pensar cosas aún más interesantes. ¿Cómo mi propia historia de vida va a influir toda la producción de conocimiento que estoy haciendo? Por ejemplo, yo fui, aparte de periodismo, fui formada como entrenadora de deportes de invierno y entonces yo estoy acostumbrada a entrenar a las personas, a dar indicaciones, a corregir, a acompañar, a guiar. Entonces, ¿cómo esto va a influir en las relaciones de poder con las mujeres con quien yo voy a hacer mis marchas exploratorias y los entrenos? Claro, esta hierarquía entrenadora participante que se puede surgir ahí. También el tema muy sorprendente que salió cuando hacía ya el trabajo de campo era el tema de deseo, la adoración de tu propio cuerpo, la integración con otros cuerpos que pasan en los espacios deportivos, el deseo hacia otro cuerpo y los comentarios sexualizados, por ejemplo, que las mujeres hacían sobre los hombres medios desnudos que estaban entrenando por ahí. Bueno, claro, yo preguntaba a mi tutor, a ver, ¿esto vamos a incluir? ¿Qué hacemos con eso? Claro, podemos hablar sobre el erotismo y el deseo en el deporte. Podemos afirmar hasta que algunas o algunos nos vamos a entrenar para ver los cuerpos de otras personas. ¿Será que en su manera de exhibir los cuerpos algunas actividades deportivas tienen algo en común con la industria de porno? Igual, o sea, puedo hablar sobre esto en la academia o me tengo que ser más discreta, más seria, entre comías con el tema. Y claro, ¿y cómo puedo evitar que este erotismo que surge en el aire sea puramente heterosexual y significa limitante? Claro, o sea, hay muchas preguntas, de verdad. Y siguiendo el tema de mi historia personal, también surge mucho el tema de seguridad que comparto con mi compañera. Y claro, vi bien también de mi propia historia personal porque yo fui víctima de un robo en Barcelona y tuve que acudir a una terapia. Después de eso tuve que, bueno, volver a conocer a mí misma para poder como volver a vivir bien en la ciudad. Entonces, esto seguramente va, yo creo que influir en el conocimiento que yo voy a producir y a mi vida la terapia me afectó de buena manera y yo creo que seguramente va a afectar de alguna forma a mi trabajo también. Y entonces aquí, para terminar, os propongo un poco reflexionar en el sentido si vuestra investigación es posible reflejo de vuestra propia vida y igual haceros como una cierta autoterapia, como yo la llamo. No sé si existe esta palabra. Por ejemplo, preguntar por qué he escogido este tema, estos objetivos y por qué hago este hipótesis. ¿Qué tienen que ver conmigo, conmigo misma? ¿Por qué? Porque yo quiero saber justo esto de las mujeres o de esta comunidad y puede que yo quiero ayudar a mí misma buscando estas respuestas. Y yo creo que estas reflexiones, lo que nos pueden permitir es cuidar un poco a nosotras mismas y no sé, hacer igual la ciencia un poco más empática. Creo yo. Gracias a todos. Moltíssimes gràcies a totes, perquè és magnífic. Jo estic entusiasmada sentint-vos tant el matí com ara, o sigui, m'estic passant molt bé. Veiem també confluències sinèrgies en les seves plantegaments, propostes d'aproximació a l'objecte d'estudi que és també el subjecte que estudia. Això és molt interessant perquè és recorrent, aquest subjecte que també és objecte. Ja ha sortit de major part en tots els casos. I també és interessant la presència de l'espai. És un tema que interessa molt des de la perspectiva feminista com les dones evitem l'espai i com l'espai ens construeix, també, com a dones i per tant la reacció a l'espai de dones construïdes des d'arquitectures i llis anys patriarcals. I com evitem els nostres cosos, així que ho ha semblat magnífica, també aquesta proposta. I la Carme també és a plantejar l'Eix del Temps, l'espai però l'Eix del Temps amb l'arquitectologia. Per tant, jo crec que tenim una estoneta, tenim uns 25 minuts per no endarrerir la taula posterior per fer preguntes. Bona tarda. Os agradezco mucho estos cuatro ejercicios de provocación a la reflexión y quiero sumar también en la duda que quiero compartir con vosotras los cuatro ejercicios de reflexión de la segunda parte de la mañana que me han parecido también magníficos. En mi trabajo me siento suficientemente cómoda en la investigación y en la docencia hablando desde ese feminismo que dice María Lugones, feminismo blanco-burgués. Y entonces dices, bueno, ahí me situo mi cuerpo como investigadora, analizo los medios, este posfeminismo, este cuerpo blanco, bien. Pero quisiera que me ayudaréis a pensar, Vanessa nos hablaba de Spivak, tiene voz el subordinado. A medida que me voy aproximando al feminismo descolonial, tengo desde este aspecto más de conciencia y de coherencia que permiso tengo yo. Y entonces me encuentro que yo tengo ganas pero me quedo en la lectura porque no me siento legitimada. Es decir, con qué arrogancia voy yo ahora a meterme en esto, a investigar. No me siento con derecho a ello. Un poquito yo creo que tú estás ahí reflexionándolo y yo estoy un poquito paralizada detrás. Y bueno, seguramente es un espacio interdisciplinar que nos permite también la necesidad de... esta mañana había quien también hablaba de la humildad. De esta necesidad de ser humildes, esto toca escucharlo y toca leerlo, pero no sé si hay otras experiencias, de que yo personalmente no me siento legitimada y me freno mucho y no tengo permiso yo para hacer estas cosas porque soy un cuerpo atravesado por un feminismo blanco-burgués y esto seguro que lo estoy entendiendo pero todavía intelectualmente, no todavía atravesadamente. Y no sé si alguna vez, voy a ser capaz de que esto me atravese. Entonces, entretanto, me paro y, sin embargo, pienso que ahí está siendo el presente futuro, el presente futuro por todo lo que tiene que ver también por el aspecto de la naturaleza, la de construcción descolonial del conocimiento. Bueno, quería compartirlo, no sé si hay respuesta, pero también, a la vez, agradeceros que me hayáis permitido tanto por la mañana como por la tarde este ejercicio, no decir, de contradicción interna, también en la investigación. Voleu respondre a la de Pilar? Voleu respondre a la de Pilar? Hi ha una aquí, sí. Funciona, sí, perdona. Bueno, yo comparto el comentario, no sé crear ni a dir un poquito, yo creo que lo que tenemos que tener cuidado es no ser paternalistas en nuestra investigación porque yo creo que a veces tenemos la idea de nuestra investigación, algo que estamos teniendo en la cabeza desde hace y venimos como cocinando ese plato y venimos con las ideas ya puestas en la cabeza. Entonces no damos tanta libertad a nuestras participantes, o sea, no escuchamos realmente a las personas a quien entrevistamos porque nos parece que ya sabemos las respuestas. Yo creo que esto es el mayor riesgo que a veces perpetuamos en la academia, saber las respuestas. Y entonces no dar al trabajo de campo abrirnos todo el abanico de posibilidades que pueda haber ahí. Y bueno, no sé, no quiero repetir, pero bueno, lo voy a repetir. Yo creo que es muy interesante que nosotras mismas preguntamos a nosotras, ¿por qué has escogido este tema? ¿Por qué te duele tanto esto? Y a lo mejor es porque ya sabes la respuesta y la quieres como afirmar. Cuidado con eso, yo creo que tenemos que tener cuidado. Me sucedió que llevaba cerca de dos semanas en España y me preguntaron en un espacio académico, en realidad no al aire preguntaron ¿por qué será que vienen tantos chilenos y chilenas de España? Y en mi cabeza me dieron ganas de responder, pero no era adecuado, porque los países que fueron colonias mantienen hasta el día de hoy vínculos coloniales, aunque hayan pasado siglos. Y yo creo que a Europa y a los espacios incluso políticos más politizados de izquierdas o feministas en Europa, a veces se les olvidan esos vínculos coloniales. Y entonces traerlos al presente, es decir, bueno, está lleno de chilenas y chilenas porque hoy vínculos coloniales de lenguaje, de cultura, de marcos teóricos, de l'academia, entonces ir reconociendo, yo creo, esas estructuras también es una invitación a aquellas que también ocupamos sitios de poder en América Latina, o sea, estos cruces donde vamos atravesando por distintas dimensiones de la opresión y de los privilegios, yo creo que son valorables cuando nos sinceramos frente a nosotras mismas y frente al colectivo, quedamos un poco respuestas. Y a propósito de eso, y de la discusión de la mañana, cuando preguntaban como para qué construyo, a quién investigo estas preguntas que todo el tiempo están martillando nuestra cabeza, yo creo que también hay que echarse y saber que investigamos para el feminismo mundial, para la producción de conocimiento que tampoco sabemos quién va a leer mis maestras y las mujeres que han facilitado mi formación, tal vez muchas de ellas ni siquiera saben lo que escribieron y que una chica perdía ahí en el sur de Chile iba alguna vez a leer algo. Yo creo que esa sensación de que en el fondo aportamos algo tiene que ser un motor que nos impulse, porque muchas veces con un sesgo culpabilizante sobre nuestra experiencia decimos bueno, pero con todos estos privilegios y además con todo lo institucional nos trabamos. Yo creo que también ser capaces de distinguir esos poderes y esos privilegios y ocupar esos zonas de privilegio. Es un lugar de voz para decir cosas importantes. Si no nos gusta la revista indexada, bueno, hagamos un blog y escribamos y que nuestras amigas escriban toda la semana. Y levantemos las poses entre nosotras y retuitimos lo que diga la otra. Yo creo que la promoción de otras mujeres y que es lo que a mí me tiene sentada aquí hoy, que muchas mujeres que me han promovido y que han creído en mi trabajo me obliga y me hace parte también de un movimiento que tiene la particularidad como el feminismo en la academia de que la promoción de otras es fundamental. O sea, cómo cuestionarme, cómo estoy promoviendo a otras en mi espacio académico. ¿A quién le estoy dando paso? Si tengo un cargo importante, estoy abriendo cupos para que otras investiguen. ¿Cómo estoy promoviendo a otras? Yo creo que eso es muy importante preguntarnos a la hora de pensar en estos vínculos de poder. En relación con lo que comentabas, justamente salía este tema mientras comíamos con las compañeras y salía la idea de si estamos legitimadas desde el feminismo blanco, hablar según qué feminismo, etcétera. Creo que han salido cosas muy interesantes, como por ejemplo que el surglobal no tiene por qué ser un sitio geográfico. Ojo, evitando el peligro de romantizar este surglobal, decir, yo soy viajero del mundo, no, tú eres un turista. Sin caer en esta romantización o apropiarse. Pero yo creo que el miedo a hablar de cosas de las que quizás en un principio no nos sentimos legitimadas se tiene que ir en contextos como el de hoy, en conversaciones como las de hoy. Al final conversando es como te legitimas para hablar de según qué cosas. Es cierto que quizás no podemos, claro, desde el feminismo occidental, no podemos ahora empezar a producir todo el conocimiento de feminismos negros, por ejemplo. No sería lógico, pero sí que podemos mantener diálogos, sí que podemos hablar sobre eso y sí que podemos ser aliados. Siempre teniendo en cuenta de la posición en la que estamos y que fluctuamos de alguna manera. Nos atraviesan opresiones, también nos atraviesan privilegios y hay que situarlo todo el rato. Y todo esto, recojo, no son ideas mías desde la conversación que hemos tenido entre todas, pero que me ha parecido súper pertinente. Entonces, creo que para mí ha sido súper enriquecedor y creo que es con lo que hay que quedarse y en lo que hay que atreverse al final. No, Alilo, pilar de esto que planteabas y que decíais vosotras también. Yo es que lo de los feminismos descoloniales quizá me lo planteo de otra manera. No me lo planteo como yo puedo hablar de feminismos descoloniales, sino que me están enseñando a mí estos feminismos. ¿Qué me están enseñando a pensar que no pensaba antes? ¿Sobre qué otras discriminaciones que yo no vivo me están interpelando? Y más que hablar yo de esos feminismos, lo que sí que intento, no yo, con el grupo, lo que sí que intentamos hacer es ver de qué manera podemos incorporar conocimiento que han descubierto estos feminismos para entendernosotras mejor el pasado, que al final también es el presente que estamos estudiando. Yo lo veo así, pero claro que tengo también autocuestionamientos, que creo que además que si hay una cosa característica de las metodologías, de las epistemologías feministas es la interpelación constante, la autocrítica constante. Ahí estamos. ¿Alguna otra pregunta? Yo es una pregunta, bueno, una especie de reflexión que ha salido después de la intervención de Irina. Primero te agradeceré, porque creo que esto es un tema que estás trabajando que es muy actual, es una preocupación que yo por supuesto tengo y me imagino que muchas personas compartimos. A mí me han salido muchísimas anécdotas personales o de otras personas cuando he escuchado hablar. Y más que nada era preguntarte o abrir, a lo mejor alguien más también tiene alguna opinión, que es una pregunta como un poco, la pregunta que todos nos hacemos. Pero como se gesta la necesidad femenina de alguna forma o de vestir bien, de maquillarnos, de la moda, de tener bien el pelo, todo esto. ¿Cómo mantenemos nuestra identidad femenina sin queso como se acabe apoderando de nosotros de alguna forma? Bueno, no sé si me estoy explicando, pero vale. Los hombres a lo mejor no es... Yo, por ejemplo, me siento que a veces tengo que arreglarme mucho, tengo que maquillarme, tengo que vestir bien, tengo que estar tal. Y de alguna forma, ¿cómo nos olvidamos de eso? ¿Cómo, porque hoy en día las redes sociales, todo tienes que tener el cuerpo perfecto, las imágenes que hemos visto? ¿Cómo podemos mantener nuestra identidad o buscar quiénes somos realmente sin tener que como estar tan siempre pendiente de todo lo que está pasando en nuestro albededor y de todo lo que estamos influenciados? O sea, enfermedades de trastorno alimentario, la mayoría, o sea, sí que hay hombres que les pasan, obviamente, pero la mayoría son mujeres. ¿Cómo nosotros gestamos nuestra identidad femenina participando a lo mejor de eso? Nos divierte arreglar, nos divierte maquillarnos. Pero también tenemos que como mantener esa identidad propia nuestra y bueno, es un poco una inquietud, quizá, personal o una duda que a lo mejor no sé, alguien quizá puede querer aportar algo, no sé. Era algo que me salió después de lo que has explicado. Ah, sí. Bueno, gracias. De verdad, podría muchas horas hablar del tema. Yo he entrenado con una chica que gastaba unos 15 minutos en un entreno muy intensivo y 15 minutos en hacer fotos en Instagram. Así que, claro, yo lo que quiero intentar es un poco ofrecer a deconstruir la idea de que la actividad física tan buena, tan maravillosa que es, porque en realidad yo invito a pensar realmente si esto mejora nuestra calidad de vida o si esto nos hace acelerar nuestra vida y entrar en esa dinámica siguiendo esa famosa anécdota de que las mujeres pueden hacer muchas cosas a la vez y ir trabajando mucho, estudiando mucho, después entrenando mucho. O sea, ¿hasta cuándo? Eso yo quiero decir. Nos olvidamos de pensar en calidad de vida intentando seguir unas pautas de neoliberalismo que no són reals per a mi, per exemple. Todo lo que te exige hoy en día a la sociedad sin pensar en el estrés que todo eso conlleva y yo creo que es una gran pregunta realmente. Siempre tenemos que felicitar a las mujeres de que tienen buen cuerpo y van al gimnasio cada día. Yo creo que no. A veces tenemos que mirar estas cosas con una mirada más de construir y más cuidar nuestra salud mental. ¿Por qué hacemos esto? Tenemos que hacer esta pregunta a nosotros mismos porque ya sabemos que esta ideología, este mundo en que vivimos, condiciona nuestras elecciones y no siempre al escoger el deporte hacemos una elección a favor de nosotros mismos. Es lo que yo quiero hacer pensar, ¿sabes? Porque lamentablemente con todas las investigaciones que yo estoy encontrando en el internet simplemente hablar bien de esto, no. Yo creo que no es correcto simplemente hablar bien. Porque hay que hablar de salud física y salud mental como en el mismo momento, yo creo. Sí, gracias. Queden 5 minuts per una pregunta més ràpida i una resposta ràpida. Bueno, re, sí. Si quieres hay... A mí una autora que me ha hecho pensar, me ha hecho entender, me ha hecho reflexionar sobre ello, es los nexos entre neoliberalismo y posfeminismo, la Rosa Lingil, de qué forma, desde mi punto de investigación, que son los medios de comunicación, transmiten esta necesidad de la conferencia de glamour disciplinado, mientras te colocan en el cuerpo que disciplinas, que machacas. Machaca tu cuerpo es uno de los slogans de una cadena de estas de deporte. Mientras estás machacando tu cuerpo no estás ejercitando tu mente como ciudadana política. Y entonces en el neoliberalismo de este cuerpo individualizado este es el objeto de deseo, es el objeto que tenemos que currar y trabajar. Más allá de la belleza. Y eso ni es belleza ni es salud. Bueno, a mí Rosa Lingil, hay otras autoras, pero bueno, así que estaría contigo que no hace falta tanto gimnasio. Buenas. Gracias, primero, porque han sido muy interesantes. Y por ejemplo, no me acuerdo de tu nombre, Zagal, sí, Janina. Has hablado de dónde van los métodos y las técnicas, por ejemplo, hablando de lo de los mapeos que además tratas tú y tal. A mí se me ha venido a la mente y por eso es una pregunta como rápida y más práctica, no tan académica en este sentido. Porque por ejemplo, supe hace poco, lo de que en Estados Unidos hay los mapas esto tiene... no es directamente, pero quiero ver vuestra enfoque sobre este tema. Pero son como mapas abiertos de delincuentes sexuales que están eso abiertos al público y que la gente con la apps los puede mirar. Lo vi porque era un programa en el que alguien estaba por allí buscando y le salió la casa de Harvey Weinstein de allí en Central Park. Entonces, esta cuestión, por ejemplo, de los datos abiertos desde vuestra perspectiva, me ha acordado de este, pero que podría ser cualquier otro tema, pero que me lo ha despertado ese concepto de los datos y los mapeos, porque al mismo tiempo, mientras tú decías lo de un mapa en el que todas puedan subir, a mí me daba un poco de miedo, mientras digo sí, puede ser muy guay, pero puede darsele un uso peligroso. Esta discusión ética en torno a cómo utilizamos la información y cómo se levanta esta información. En general, creo que para las feministas que trabajamos temas territoriales, este acento en lo no punitivo, yo provengo de una corriente anticarcelaria, creo que no sé si es lo más efectivo pedir que las penas de feminicidio suban, sea la solución a que la violencia diminuya. No parece que no, pero sí. Entonces, cuestionarse sobre estos marcos punitivos y lo digo porque tiene mucho que ver con el levantamiento de información en el espacio. Una cuestión central hoy día en Chile a propósito de la Institución de Carabineros de Chile, que es la legislatura de dictada y violadora de los derechos humanos con más de 400 personas con pérdida de glóbulo ocular, con más de 32 personas muertas, asesinadas. Es que el ejercicio, por ejemplo, del uso de drones sobre el espacio público no está reglamentado en Chile. Entonces, por ejemplo, un drone, me parece que acá en Europa la discusión también está ahí. Entonces, el espacio aéreo, nadie sabe muy bien de qué es, llega alguien, fotografía tu barrio, de tu casa, levanta información. Y, claro, están estas aplicaciones que también en la misma lógica punitivista que tiene, en Chile le llamamos la funa, aquí le llaman el escracheo, quiere decir, esta persona es, no sé si eso es lo más conveniente. O sea, la realidad, y lo conversábamos al almuerzo, es que los acusados, luego, denuncian a las víctimas por... ¿Cómo se llama esta figura de difamación, ¿verdad? Entonces, lo mismo sucede con los mapas, levanta información para indicar un sitio, ¿por qué mejor no lo intervengo con mi grupo feminista y lo reago, le pongo atención? O sea, ¿o qué hago con esa información? Porque si la levanto así, a simple vista, la casa de una familia, con las dinámicas que sucedan, con la historia tal vez de uno, un chico de la casa se va a ver afectada, o sea, también como... creo que... y todo el tema, mapas, policías, toda esta discusión entran en la misma mirada que sobre qué demandamos. Yo creo que es muy importante, casi a otro tiempo, y nos haciendo estas preguntas, ¿qué es lo que vamos a exigir de la política pública? ¿Qué más quiero, más caravinero, en el caso de Chilo y Día, que, por ejemplo, la ley de violencia intrafamiliar, que es la que protege a las víctimas de violencia de género en contacto de pareja, o ahora se acaba de ampliar un poco la figura del pololeo al noviago, pero la fuerza... la policía es la que recibe la denuncia. ¿Qué mujer hoy día en Chile va a querer denunciar violencia después de todo lo que ha sucedido? Entonces, esos marcos punitivos, yo creo que es muy importante porque muchas veces vamos haciendo, y el movimiento feminista en la universidad le sucede mucho, de mandar, ¿cierto? Mucha como actos inmediatos de las instituciones, cuando el resultado parece ser que no sé si es lo más favorable para nosotros, como no tengo la respuesta, pero creo que es importante preguntarnos sobre este, porque hay una mirada que toma esto y que dice, bueno, sí, más policía, más control del espacio público, si esto le asegura que redujimos las mujeres acosadas, por ejemplo, pero a cambio de qué, de un no uso de la sociedad civil por parte de ese espacio, ya no se usa por nadie, porque ahora está hipervigilado. Entonces, esas dimensiones, creo que es importante. No sé si mi compañera quiere negar algo. Yo, en cuanto a lo de los mapas, creo que tiene razón, tiene su punto de peligro, pero como todas las herramientas existen y están al alcance de todo el mundo, entonces se pueden pervertir siempre. La cosa es también quién tiene el poder para representar, por ejemplo, en los mapas, que es lo que es el planteamiento, la reflexión que quería hacer yo, ¿no?, quién decide qué puntos se ponen en un mapa y qué puntos no se ponen. Podemos hacer representaciones propias, pero sí que es verdad que existe ese punto de peligro, pero lo sigue existiendo porque las herramientas están ahí. Entonces, es unas herramientas que son abiertas y que la sociedad puede cogerlas, pues vamos a cogerlas también desde la academia y vamos a usarlas éticamente, o sea, teniendo en consideración el tema ético, ¿no?, es verdad que da miedo todo, todo el manejo de los datos en general, es decir, el hecho de que yo voy con mi móvil y cómo sé quién sabe dónde estoy, porque hay alguien que tiene ese poder y que lo sabe. Entonces, eso es cómo lo controlas, escapa. Claro, entonces ya te está ahí a la cabeza cómo empiezas a pensar eso, pero sí, es un peligro de las tecnologías que está ahí también. Què us sembla si tanquem aquesta taula, aquesta sessió, i comencem l'altra, perquè és ja aquesta hora una hora de començar la segona taula, va? Gràcies, mil gràcies, eh? Ara jo m'he de posar enllà perquè això ho sé. Vaig fer un pilla. Perfecte, gràcies. Perfecte, gràcies. Molt bé, molt bé, perfecte. Mira, el dono de la Marta i el teu. Perfecte, molt bé. Així ja està fet. T'ho hem donat pilar, això? Tens les roses serals. Ve, doncs, continuem. La taula d'ara, focalitzar les metodologies. Si el workshop és epistemologies i metodologies de recerca feministes, el matí envieses epistemologies, i ara és evident que no es poden oblidar les epistemologies, perquè està relacionat amb les metodologies, però es focalitzarà les metodologies. D'acord, doncs, Mònica Figueres, comences. Doncs cert, no és difícil parlar de metodologies sense parlar de epistemologies, però ho hem vist claríssimament al llarg del dia d'avui, que investigar, que la recerca, intenta explicar la realitat de l'altra, però que sempre ho fem des del nostre posicionament, des de la nostra cultura, la nostra identitat sexual, la nostra classe, etcètera. Per mi això, tota l'acció des del mateix tema d'estudi, com s'ha plantejat a la taula anterior, com de la epistemologia i també la metodologia, tota l'acció des d'un partit, des d'on ens posicionem, que investiguem, té implicacions, obviament, ideològiques, implicacions ètiques, i té unes conseqüències. Jo crec que ha quedat clar, durant tot el matí, que triar aquest punt de partida ja és posicionar-se, i simplement el que hem de fer és ser conscients, explicitar-ho i ser honestos. Aleshores, jo començo a investigar com a sociòlogues, i és veritat que en un moment on el positivisme era el que estava legitimant, i amb aquest paradigma que vols explicar, per dir, controlar, s'han molt questionat des de les epistemologies feministes, com hem vist, i de seguida, i malgrat haver de legitimar constantment el paradigma des del qual partia per investigar i les tècniques, de seguida em vaig posicionar en un paradigma més interpretatiu, amb la voluntat de comprendre, de comprendre els fenòmens socials, aquest plantejament més orientat al procés i no al resultat, aquest plantejament on nosaltres sempre diem que les dades no es recolecten sinó que margeixen des de l'agraundi theory, des d'aquesta continua reformulació dels objectius i no treballar amb hipòtesis que el que intentem és constatar, sinó que els objectius s'han de canviar i ens semblava a mi particularment que aquesta forma de produir coneixement era menys endrocèntrica, menys endrocèntrica. Però cada vegada més he anat evolucionant i la recerca que us explicaré molt breument, que és l'última, el paradigma de partida és un pas més d'aquest interpretatiu, és el paradigma que s'anomena sociocrític, que clarament té aquesta voluntat de canviar, de transformar allò que investiga fins i tot un mateix, la pròpia investigadora es transforma en el procés de recerca. I que, malgrat que tot aquest tipus de metodologies encara les hem de justificar constantment, si tu intentes publicar una recerca i dius que has fet una enquesta, doncs, punto. Però si fas entrevistes en profunditat, històries de vida, ho has de justificar segons el sé quants autors, segons unes sé quants... Encara costa moltíssim legitimar algunes metodologies associades a aquests paradigmes o el que solen fer és triangular, el mix et methods i combinar una enquesta amb altres mètodes perquè així... Però, malgrat això, hem avançat moltíssim i repeteixo i ja entro en metodologia i deixo la pestemologia. Jo crec que produïc un naixement, com s'ha dit, des del mateix acte també polític i que ho hem de fer amb consciència, responsablement, i ser honestes. La pregunta que ens plantejaven les organitzadores era si hi ha uns metodologies, específicament feministes, o es poden utilitzar les que tots coneixem des del feminisme, amb una clara voluntat de canvi. Jo crec que les dues coses poden haver noves metodologies que anem creant, que no són les úniques, que les podem anar constituint, però que podem utilitzar les que ja existeixen des d'una posicionament clarament feminista. Sempre s'ha associat a les enquestes o a totes les tècniques més associades al positivisme, al quantitatiu que estan al servei del poder i, en canvi, les metodologies més qualitatives que són molt subversives i no té per què ser així. Molts focusgrups, grups de disposició que el que fan és intentar vendre més sopes o cosmètics femenins. Jo crec que es pot fer un ús feminista de tècniques que han desenvolupat altres paradigmes. Per mi el que defineixi una metodologia feminista o no és subvertir la relació entre objecte i subjecte que abans també s'apuntava, trencar l'addicotomia entre públic i privat i el que intentem també és reconèixer l'existència d'aquestes relacions de poder en tot objecte d'estudir i intentar transformar-les. I sobretot l'última part que hem posat en foc amb la recerca que us explicaré és la producció col·lectiva de coneixement. I això em sembla un pas nou i que jo com a investigadora evolucionari em sembla que aquí hi ha un element interessant que explora l'addicotomia entre produir dades i analitzar-les. Aquestes fases que tradicionalment estan totalment separades de la investigació i que fan persones diferents, l'investigador, la investigadora i l'objecte d'estudir, la mostra, el participant, etc. Doncs donar aquest espai als participants en les recerques que interpretin també les dades que ajudin a construir aquest coneixement de forma col·lectiva. Aquesta metodologia s'ha utilitzat molt, per exemple, en diferents països de Lletino-Amèrica, que és la investigació acció participativa, en temes de gènere s'ha utilitzat moltíssim, en temes d'opressió de dones rurals o de classes socials o el que sigui. I és una metodologia que vol això, apropar a la forma d'investigar les persones investigades en totes les fases del procés, només en la interpretació de les dades final, sinó en totes les fases. Que us deia la inauguració d'aquest acte que sembla que ara el nou programa mar de la Unió Europea aposta per això, pel que s'anomena la ciència participativa, el públic engagement, la participació de la ciutadania en el procés d'investigació. Fins ara es parlava molt de comunicació científica, de divulgació de la ciència, com si el coneixement el tenim uns, i el que hem de fer és fer-lo arribar a la societat, però ara es va un pas més enllà i es parla d'això, de que sigui el propi objecte d'estudiar que es converteixi en un objecte i participi en el disseny de la recerca. Això a nosaltres com ho hem aplicat, i ara sí, vaixo a la recerca concreta. Podíem anomenar o s'ha anomenat, i he llegit alguna qüestió sobre produccions narratives. Produccions narratives és això. Una producció comú entre investigadores, equip investigador i els participants, i que no és una fase posterior d'interpretar que fa de forma aïllada a l'equip investigador, sinó que es fan totes les fases. L'origen en què ens hem basat en la recerca actual, en el fotobois, utilitzar la fotografia d'una forma participativa. Això ho hem maratat del treball social, de la pedagogia emancipadora, pedagogia crítica, pedagogia social, i a partir de que les persones participants en aquella recerca facin fotos del tema en qüestió i després, a partir d'aquí, es produeix aquest procés de reflexió, de visualització, de verbalització, i, finalment, de reacció, produeix millores en elles mateixes i també en la comunitat. A partir del fotobois, vam utilitzar-ho i transportar-ho a l'audiovisual, al vídeo. I el que es basa és, bàsicament, en aquest treball interpretatiu de dades de forma col·laboratiu. A partir de la base de que el saber és col·lectiu, és col·laboratiu, es pot construir conjuntament i evitar aquesta vegada sobre interpretació dels investigadors sobre el que han dit en aquestes entrevistes, grups de discussió, les persones entrevistades. Aleshores, què hem fet amb això? A qui més li afegim un altre tema? El meu grup de recerca, el seu objecte d'estudis són els joves, és joventut, societat i comunicació, i, per tant, a més de l'endocentrisme i de l'endocentrisme, aquí afegim l'adulto-centrisme, aquesta perspectiva que el coneixement el tenim els adults, que és molt difícil perdre aquesta situació de privilegi, que anem al saber la capacitat dels joves, que els aïllem, que els considerem un sector aïllat i que sempre hem fet investigació sobre joves, però sense joves. Aleshores, a qui ens ha semblat que era molt interessant utilitzar tècniques que ells domineixin i que se sentin en igualtat de condicions com és l'audiovisual, com és un mòbil que tots porten a la butxaca. Aleshores, el que hem fet a les últimes recerques és això. La narració audiovisual a partir de gravar relats autobiogràfics a partir del propi mòbil amb petits vídeos de 5 minuts sense guió, totalment lliures, on ells plantejessin el que volessin gravar. Aquesta ha estat la idea, una tècnica que per ells és molt còmode i que redueix la distància amb l'investigador. Vam començar amb un projecte que coordinava la Universitat de Girona sobre empoderament juvenil. L'actual que just hem acabat la memòria fa un mes, ha estat finançat per la Secretaria de Juventud de la Generalitat de Catalunya i es titulava Activismes en Femení, el discurs feminista de les dones joves en grups culturals no feministes i en la seva cotidianitat. I el que hem fet és això. Triangulem molts mètodes. Òbviament no ens escapem en aquestes entrevistes, grups de discussió, històries de vida, però hi ha aquesta part que ara us explicava i que em sembla molt innovadora i que per temes feministes molt potent, que és Càpsulas Autobiogràfiques, quatre de les noies participants en les històries de vida. Hem fet quatre tallers, tallers molt bàsics d'alfabetització divisual, de càmera, de so, de muntatge. Un taller també per explicar què vol dir això de la narració autobiogràfica, d'explicar la intimitat, d'explicar la cotidianitat veient imatges de pel·lícules reals, perquè elles s'inspeguessin en el seu propi estil. I a partir d'aquí, que és per a vosaltres ser dona com viure el feminisme en el vostre dia a dia, i elles han gravat i han fet el que han volgut, i se'ls ha acompanyat una mica en aquest procés. I la part interessant és després aquesta posada en comú, aquesta posada en comú, no només elles experimentaven aquests canvis personals a l'hora de veure'ls reflectides, sinó que, a l'hora, ho feien en grup, juntament amb les altres persones i amb les pròpies investigadores que han seguit en aquest procés, el que anomenem aquestes autorarracions a través de l'audiovisual. Ens semblava molt interessant per això que us deia, perquè, a més, té un resultat final, que és molt enriquidor per la noia participant en aquesta producció, que pot ser una exposició, una web, un vídeo en aquest cas, i que elles tenen, i que les defineixin, i que poden mostrar en els espais on elles vulguin. Això també ens sembla que és un aspecte molt potent i molt feminista, almenys jo ho considero així, i molt ètic per part de l'investigador, que és el retorn. El retorn també abans ho parlàvem amb això dels mapes, no només hem de publicar en els júnals, sinó que la nostra recerca, i més si bé de finançament públic, tenim l'obligació d'aquest retorn a la societat, i en el cas d'aquest tipus de metodologies, en aquest cas les noies sobren tant, ho donen tot, es transformen individualment, creiem que la restitució patrimonial, que ha de ser encara superior, té molta més importància a aquesta reciprocitat, aquest retorn de materials a les persones participants, i això ho fem en aquest vídeo, que per elles és molt interessant. Si voleu, aquest... Ara està en fase de revisió per part de la entitat financedora, l'observatori de la joventut de la Generalitat de Catalunya, i en breu farem una presentació, hauria estat molt bonic veure un d'aquests vídeos, on les noies es presenten elles mateixes, però encara no podem fer massa difusió. Si ho hem presentat en algun congrés, i tenim algun article, però aviat farem una presentació si algú està interessat en veure el resultat final d'aquest treball. Sembla que m'he justat el tema, no? Metodologies i el temps, també. Per tec la metodologia, 10 minuts, perfecte. Núria Fernández-Rios, tens la paraula? Moltes gràcies, Montserrat i Rosa. Gràcies a tothom. Bona tarda. Jo, les eines o dubtes o possibles respostes metodològiques que posarien els propers 10 minuts, per deixar d'un camp d'investigació molt específic, és el de la història i teoria de la fotografia, i ho posiciono així. Precisament perquè a partir d'aquí hi ha coses que potser són específiques d'aquest marc d'estudi, altres potser sí hi ha punts de connexió i basos comunicants en altres camps de sabeu d'investigació. També aclarir que el que ara pugui posar sobre la taula, per una banda, alguns elements venen de pràctica investigadora que he desenvolupat a títol individual per la lògica de funcionament que ens obliga també la universitat amb algunes línies de fer carrera, però altres eines vindran, i jo ja he gaudit més, que és treballant amb companys, companyes, de la compeeu, de la maçana, de l'UB, investigant juntes, pensant juntes, que també són altres maneres de fer investigació. En el cas de la història i teoria de la fotografia, necessito començar una mica pel marc epistemològic per després anar-lo metodològic, perquè en el cas d'aquests camps de sabeu d'investigació, de la fotografia, són uns camps relativament joves, com a tals, allò, per dir-ho així, de manera com oficial és mitjans del segle XX, són camps que s'han construït a imatges semblances de la disciplina clàssica de la història de l'art. Vagades més des de la història de la ciència i tecnologia, però precisament per la seva pertinència al món de les imatges, una aproximació al camp de la història a l'art, on ha buscat també una legitimitat cultural, com a nou camp, nou pràctic i d'investigació. Aquesta aproximació i presa d'eines i processos de treball, jo crec que ha establert o ajut d'entendre dos grans eixos a partir dels quals, tradicionalment, la història i la teoria de la fotografia són les seves perspectives d'anàlisi i les seves eines metodològiques. La primera és, a engegerar-ne una mica, però la primera és, per exemple, de l'àmbit de la història a l'art clàssica, agafar els criteris d'autoria, obra, estil, època, escola, com els grans eixos a partir dels quals classificar i ordenar el coneixement al voltant, en aquest cas, de la fotografia, i en l'altre, l'altre gran eix que ha vertebrat i, per tant, significat el seu objecte d'estudi en el camp de la història i la teoria de la fotografia, és una certa capitalitat cultural que també passa amb la història a l'art, que és establir, en aquest cas, en el cas de la fotografia, països com França i Estats Units, com els països on investiguen el que hi ha passat a nivell de pràctiques fotogràfiques, allò s'ha establert com una història universal de la fotografia sent els altres territoris locals, històries locals, històries regionals i, per tant, hi entrem... Això s'ha estudiat també molt a nivell d'història a l'art amb aquestes jerarquies culturals, aquests colonialismes culturals que hi ha suposadament uns centres i unes perifèries que es limiten a imitar pràctiques. Però aquests dos eixos que han vertebrat l'escriptura de les històries de la fotografia a diferents països, també en el cas d'Espanya, clar, té dues conseqüències claríssimes que després afecten, evidentment, les metodologies. Pel que fa haver imitat o haver begut, diguéssim, de la tradició de la historiografia de l'art, en el cas de la fotografia, claríssimament, és tallar moltes de les seves possibilitats de coneixement. Per exemple, en aquest cas, a nivell de fotografia, parlem de fotografia, però hem de parlar de fotografies, perquè hi ha molts tipus de pràctiques fotogràfiques. La fotografia és una tecnologia en què et sentim molt versàtil, té molta cintura, mateix, quantes càmeres de fotografia hi ha en aquestes al·letes, totes són fotògrafes. Però a la història de la fotografia, tal com s'ha construït amb base a la història a l'art, nosaltres no entraríem en aquesta història de la fotografia. Perdenen, la primera conseqüència és que dins de la multiplicitat de gènere o lògiques pràctiques que s'han desenvolupat des del primer quart del segle IX, fins avui, ara mateix, només unes quantes línies entren dins de l'historiografia pla. Limito molt per entendre'ns, però hi ha dos grans tipus de fotografia que són les que han entrat en la historiografia de la fotografia, que és aquella pràctica fotogràfica amb pretensions artístiques estètiques, la que ha entrat en el circuit del món de l'art, i l'altra és el fotoperiodisme, que és una pràctica que ha conciliat molt bé la capacitat documental o de documental entre cometes de la fotografia, a la vegada que la capacitat d'organitzar estèticament les formes del món. Si us hi fixeu a nivell de festivals, afires, etcètera, el fotoperiodisme és el champions de totes les pràctiques fotogràfiques. Ha tingut una fortíssima legitimació. Aquesta és una conseqüència d'haver-hi mirat a nivell metodològic i epistemològic amb l'història a l'art. La segona conseqüència enorme, i a partir d'aquí ja faré un zoomin amb les experiències pròpies, és que el fixar a França i a Estats Units com als territoris universals, la tendència natural i natural a un altre cop entre cometes ha estat establir que allò que havia passat a França i a Estats Units era fàcilment copy-paste, però sempre amb un cert retard, perquè és la lògica narrativa als respectius països. I això tindrà a veure una mica amb els temes que jo vull posar com a casos concrets o específics. En el cas de la meva pròpia experiència investigadora, aquests límits i aquestament de dubtes o de dificultats metodològiques, me les vaig trobar precisament amb la tesi doctoral, quan al Departament d'Història a l'art de l'OB vaig optar per investigar un fotògraf home d'aquests reconeguts del modernisme català, per tant, més menys trim, impossible. Vaig anar cap aquí fins que vaig dir vaig veure al voltant d'aquest Barcelona a 1900 què està passant al voltant d'aquest fotògraf, quin tipus de cultura fotogràfista venti, el típic per contextualitzar-lo. Per la meva sorpresa em vaig trobar que hi havia moltes pràctiques fotogràfiques en aquell moment, perquè a principis del 1900, en què s'està desenvolupant totes les pràctiques, és a dir, la fotografia s'industrialitza i per tant es pluralitza precisament aquestes pràctiques, fotografia, per exemple, científica, o en el cas on vaig començar a trobar com més qüestionada que és totes les pràctiques més amateur i defició. És a dir, comença a haver-hi una indústria, un mercat, aquí podríem entrar en la lògica del capitalisme, però no bé que ho entro. De dir, com de cop, comença a haver-hi molts altres agents, amb moltes altres lògiques a partir dels quals comencen a produir fotografia. Per exemple, me'n recordo, vull dir, són els temes que després he continuat. Sempre es diu que la fotografia està a mans de classes benestants fins als anys 70, 60, 70. Bueno, en 1914, 10, 14, 18, les cooperatives obreres i els atenors populars a Barcelona ja s'estan construint els seus laboratoris fotogràfics i estan agafant la tecnologia fotogràfica i el que canviés el contingut de classe i la intenció política, etcètera. Tot això amb tot una adquisició de pràctiques culturals provenients de la burgòsia, que s'adopten de forma interclassista amb la voluntat subversiva. Altres són els infants i les infants. De dir, comença a haver-hi tot una pràctica fotogràfica amb càmeres més senzilles, però les fotografies tenen les seves lògiques retòriques específices i són fruit de les relacions sociofactives entre els infants amb les seves lògiques concretes. I l'altre, evidentment, entre la pública adult, hi ha tota una sèrie de dones que estan molt actives des del minuto en el món de la fotografia, no només produint-la, perquè la foto no només es produeix, sinó participant de la indústria i de les pràctiques aficionades de la fotografia i de la producció, distribució, etcètera. Clar, en aquest punt, les eines que jo havia pres de la història de l'art no funcionen d'autoria, obra, estil. I evidentment, aquí jo plantejo un escenari on tot de passar la qüestió de gènere, no és una qüestió de jerarquies i de legitimitats, i la història de la fotografia que es construeix és la de molt més masculinista, però també hi ha qüestions de classe, etcètera. A nivell metodològic, a mi em passa una situació una mica de dir si la història de la fotografia s'ha basat a nivell metodològic, sobretot amb les eines de la història de l'art, aquesta investigació molt basada en dades, anar a un cert tipus d'arxiu, l'anàlisi visual, etcètera. Clar, de cop, aquest tipus d'escenari planteja uns reptes de dir quines eines farà servir per treballar el condicut aquest polític de lluita de les cooperatives obreres, totes les dones fan fotografia, les fan de la mateixa manera, què passa amb els infants, etcètera. I el que m'ha passat a mi, a les companyes amb les que acostumo a treballar, és que ens hem fet una caixa de eines pròpies, suigenaris, i que és dinàmic, és a dir, a mesura que vas investigant, els conceptes i les línies teòriques no les treballem des de l'autor, l'autora que les ha desenvolupades, sinó com una eina que es poden ampliar, ha hackejar, les adaptes, al final conceptes i línies teòriques són, almenys així ho entenc així, eines d'anàlisi. En aquest sentit, per influència de companyes de l'OB, la sociologia i la sociologia de l'art ens han facilitat eines molt operatives, que ens les hem adaptat, per exemple, la noció d'hàbitus de Pies Bordier, tots els anàlisis de Natalia Inic, de com funciona el sistema de l'art, es poden aplicar claríssimament com s'organitza també les pràctiques fotogràfiques. Després, he engejarat una mica una disciplina clàssica de la història a l'art. Vostè va assuntar vases que ella mateixa ja ha dit que hi ha altres maneres de fer història a l'art o de pensar-la, creixer el de por, el que en aquest sentit. És a dir, perspectives que estan entenent la producció. O sigui, què es pot produir i què no es pot produir des de l'esfera de gènere. I després, darrerament, eines teòriques que personalment m'estan ajudant molt, és més aquella pròpia dels nous materialismes i tota aquesta perspectiva més culturalista de la tecnologia, perquè sempre ens la centrem molt en els objectes que fan en aquest cas imatges, no en el meu cas, però què passa amb les càmeres, què fan les càmeres fotogràfiques? Les càmeres fotogràfiques estan construïdes des del gènere, des del minut 1 o 2, sí. Segons la dificultat tècnica, el tipus de fotografia que està associada a aquell tipus de càmera, tot això té connotacions de gènere i altres tipus de connotacions que ara veurem. Per tant, totes aquestes caixades en el fons ens permet parlar de producció, ens permet reflexionar de la difusió i recepció de l'O de la producció visual, sigui àmbit públic-privat on aquesta circulació més permeable, la pròpia tecnologia i, evidentment, nosaltres com investigadores. El fet d'anar cap a la fotografia, en el meu cas, és una manera de retar els veterans i les veterans de la fotografia i fer-me ir a un lloc també en el món acadèmic. No, al final, aquí hi ha tot un tema sociològic de per què triem els temes que triem, etcètera. Acabo amb un cas molt concret, recent, que vam treballar amb una companya, la Lourdes Delgado, en aquest cas, quan vam agafar dones i pràctiques fotogràfiques com objecte d'estudi particularment. Per mi, les roses seran els endellers, sí que t'he sentit que vinguis aquí, jo no he fet metodologies feministes, el que cada vegada puc, però sí que després d'aquest matí li deia i tant, estic totalment amb el que està passant aquí i serveix totes les eines, serveixen per parlar, serveixen per parlar des de diferents pràctiques. Però en aquest cas era una investigació sobre la relació entre dones i pràctiques fotogràfiques. Ens vam trobar en reptes metodològics instrumentals que encara ara no tenim resposta i vinc aquí a compartir l'angoixa. Clar, la qüestió era com que a la Casa Códac, a principis de segle, ja està distribuint càmeres per dones des dels Estats Units, la narrativa oficial ve a dir que a Espanya, a la que entren les càmeres Códac, també comença a haver-hi dones que exerceixen la fotografia. Partir aquí nosaltres vam estar començant per un projecte per la Casa Líthal d'investir una mica en un quadrant múltiple de dir, anem a veure com podem fer una anàlisi situat, específic, de què implica analitzar dones fotògrafes en el context de Barcelona i, de fet, en el context de la xample, si vam fer una cosa molt específica. I al final vam arribar a un quadre d'anàlisi que és modificable segons l'escenari on estiguem, però que dèiem és que al final, no perquè la fotografia sigui un botó automàtic, vol dir que puguem fer servir eïnes així, neutrals universals. Per demà fa el quadrant de país i encara que sigui un accidental, el capitalisme no s'introdugeix a desenvolupar de la mateixa manera ni tan sols a Europa, i això ho sabem bé a Espanya i a Catalunya. A Espanya hi ha un quadrant que és país, hi ha un altre que és època, no tot és igual a les èpoques, hi ha un altre que és evidentment tota l'esfera de gènere, aquí podríem evidentment afegir altres esferes racials, sexoafactives, etc. Hi ha l'espai sociocultural, perquè en aquest sentit, el capital social, cultural, econòmic, marca moltíssim. I després hi ha dos més, que és les pròpies generacions del mateix, una nena infant, una nena adolescent, una nena adulta, les diferents etapes vitals, en el cas de la fotografia claríssim, a quan pots fer foto, quan no, i quan fas fotografia, quin tipus de fotografia, i, finalment, el dels propis gènere fotogràfics que també estan jerarquitzats. A partir d'aquí nosaltres vam intentar, vam dir molt bé, tenim dades, tenim evidències que hi ha dones fotògrafes a Barcelona, surten els documents, anem a buscar les fotografies, anem als arxius... i no hi havia res. Teníem la sortia en ressenyes, han sortit, hem trobat moltes ressenyes d'exposicions de dones fotògrafes, a principis de 1900, en grans entitats cíviques de la nació, etcètera. A l'hora d'anar a buscar el material, aquest material no hi és. La meva pregunta és una cosa és la metodologia, i l'altra és la realitat patrimonial. Està la història de fotografia preparada per ser feminista? No ho sé. Perquè, clar, cosetes, ja me'n sé si m'estic accedint del temps. Sí, que vull anar acabant, sí. Sí, perdoneu. Només és... No, perquè això és un pes que es va mossegar en la cua. Al final tenim evidència de fotògrafes de classes benestants vinculades a entitats importants com el centre excursionista de Catalunya, que fan fotografia. Què passa? Que després el material no arriba als arxius, perquè ni elles mateixes van considerar que aquell material havia d'arribar a l'arxiu, cosa que els seus companys o pares de la mateixa entitat sí, per exemple. O hi ha un clau del present, quan parles amb dones que saps que han practicat la fotografia, els demanes material per fer una exposició, i elles mateixes consideren que aquesta fotografia no entra. Per tant, hi ha tota una sèrie de... no sé si barreres, dificultats, que després es trasllada àmbits més importants. L'altre dia hi ha una reunió del Plan Nacional de la Fotografia de la Genitat, que es debatia aquí en patrimoni adquirir. Clar, no, és que això no hi ha material. Per tant, és un cercle que va impedint... Patrimoni és un concepte també molt posat en crisi, però en tot cas és una roda que crec que és un punt de vista així de més sociològic que el posen en crisi. Ja està, gràcies. Gràcies, Maria. Ara el Montserrat Rifa i la Marta Bertran. És una recerca que hem fet conjuntament, i faran 7 minuts caduna. I així ho podem explicar. Totes dues la vostra recerca. No, crec que no cal. Us expliquem una mica. Us he de dir que si està allà de l'impressió, perquè veus moltes dones sàvies explicant coses molt interessants, està aquí baix i veureu-us les cares. Impressió encara molt més. A veure, amb la Marta, hem volgut plantejar el nostre treball de recerca com una forma d'estar a la universitat que té implicacions polítiques. És a dir, que ens referirem a les qüestions metodològiques, però des d'aquesta col·laboració i des d'aquest diàleg en àmbits diferents, com pot ser l'antropologia en el seu cas, jo vinc més de les arts visuals, les dues en una facultat d'educació i fem recerca en el grup emigre, dels cert migracions. I a partir d'aquí, jo convertiré en vosaltres un capítol sobre ontoapistemologies, que he revisitat des de l'òptica de les metodologies, és a dir, que hem de fer metodològicament per explorar la construcció de la subjectivitat i de l'agència, com una cosa que estem treballant conjuntament. I la Marta us explicarà... Jo crec que és una bogeria, una bogeria molt maca que ens està passant, que ens van donar finançament per un projecte de recerca, on hi més ve, en el que participem més de 15 investigadores i que ens el van donar precisament, perquè provéssim noves metodologies. I això és una mica el que estem fent. Llavors, les presentacions seran molt breus, perquè al final tenim un vídeo de quatre minuts on veureu part del resultat d'aquestes presentacions a aquest projecte. Pel que fa a aquestes metodologies relacionades amb les ontoapistemologies, el que faré referència es publicaran un manual que es titula Caminos i Derives per a outra investigació educativa i social d'Octaedro, i el punt de partida és una mica com fer recerca des d'una visió del subjecte no entropocèntric, abarcar no aproximant-nos a la subjectivitat i a l'agència, en diàleg amb les aplicacions que pot tenir aquests dos conceptes per a la pràctica de la investigació. Em salto tota la part, diríem, de fonamentació, del subjecte polític, del subjecte de la diferència, del subjecte encarnat i de l'antientropocèntric, perquè aquest matí hem vist com aquestes ontologies dialoguen també amb noves epistemologies, però sí que us diré que tant la Marta com jo ens encanta explorar la noció d'agència, entenent l'agència com a resistència, seguint ajudat Butler, i també aproximant-nos al Realisme Agencial de Caren Barat. Per Butler, el CELF està format per l'emprente amb nosaltres i la subjectivitat es configura a través de dispositius del poder, i l'agència no és vista només com un sinònim de resistència a relacions de dominació, sinó també com a capacitat d'acció de les relacions específics de subordinació. És a dir, d'alguna manera com a capacitat d'acció per contestar aquesta subordinació, que d'alguna forma és d'haver creativa també una possibilitat d'hora d'altres formes de CELF. I en el cas de Caren Barat, sosté que l'agència també és acció en les possibilitats i responsabilitats de reconfigurar entre llassaments. A partir d'aquí, com es fa recerca d'això? És a dir, el tema és, metodològicament això, quines implicacions té? I el que hem fet recentment ha sigut com revisar algunes recerques que ja s'estan fent, per exemple. Amb Gaiatris Pippa, que s'ha presentat també aquest matí, a mi una de les coses que m'agrada, d'aquella comenta per aquesta visió d'explorar la subalternitat i des de la subalternitat, és la idea de trencar les narratives mestres creant relats menors des de la heterogeneïtat. Per tant, com etnògrafes, el que perseguim, metodològicament, és precisament fer emergir la heterogeneïtat, és a dir, no homogeneïtsar, no crear narratives mestres, sinó, d'alguna manera, anar rescatant i fent emergir aquesta singularitat. Una de les recerques que ens ha ajudat a pensar sobre això és una recerca de Tildum, que analitza i ressignifica la migració femenina ucraniana cap a països del sud d'Europa repensant les agències des d'aquesta heterogeneïtat narrativa. I en aquesta recerca, en aquest paper Tildum fa referència que sovint des de posicions eurocèntriques es produeixen dos mecanismes d'invisibilització que modifiquen la comprensió de les vides dels objectes en la investigació amb els que investiguem en el cas de les dones migrades ucranianes a Itàlia, per exemple. Parla, per exemple, d'aquests processos d'investigació. Hi ha tota una traducció a través de la representació on les dones investigadores parlen per les dones investigades. És a dir, d'alguna manera, hi ha una... Espitback parla d'aquest ventriloquisme que el que volem des de les nostres òptiques és tractar d'habitar per les parelles. Aquesta és una primera declaració d'intencions, no és a dir que les investigacions contribueixin a visibilitzar, no a invisibilitzar. I el mateix succes en aquesta recerca de Tildum, nosaltres fem recerca, ja ho veureu en el projecte que us presentarà a la Marta, sobre infàncies, infàncies migrades amb famílies i de la comunitat musulmana. En aquestes investigacions sovint abordem molt la maternitat i la paternitat. I Tildum també ens diu que una altra cosa que ha sortit aquest matí, intentem evitar projectar el model de maternitat intensiva, que nosaltres encarnem quan fem recerca, perquè en aquesta recerca de les mares ucranianes i migrades a Itàlia, no hi ha un abandonament de la maternitat per construir-se una agència com a dones empoderades, alliberades, treballadores. El que ja és una migració de dones de 40 anys, que ja són mares, que algunes d'elles ja fins i tot són àvies, i per tant el vincle que es construeix amb origen és completament diferent el vincle que nosaltres segurament entenem des d'una visió intensiva de la maternitat. Hi ha molta feina de desfer, de desfer coses que donem per Santades quan explorem col·lectius i pot haver-hi un grau d'identificació. Després també ha sortit aquesta tarda, això no com fer recerca sobre agències i vulnerabilitats de fugir al euro-hetero-adulto-centrisme, és a dir, com fer recerca sobre nosaltres des de formes de colonials i feministes que de fugir l'adulto-centrisme aquí tenim experiments interessants, sobretot en metodologies visuals, veureu avui etnografia visual, però estem treballant també en altres formes on les infàncies no són entrevistades, sinó que senzillament se'ls proporciona un material perquè es pensin i es narrin a si mateixos a través d'altres eines com pot ser el dibuix o la fotografia, però segurament el focus estan en què l'agència resideix en la dimensió experiencial i subjectiva dels infants i que per tant d'alguna manera hem de poder co-construir narratives que ens permetin interpretar com construeixen significats que ens permetran transformar les seves vides i les seves vides en comunitat. Per tant, les nostres metodologies van una mica orientades cap aquí. Fins i tot, tractar de comprendre allò que per nosaltres és incomprensible, allò que és difícil de comprendre. Coincidim també, fer-ne ús dels mètodes biogràfics narratives i etnogràfics, un dels monogràfics que vam revisar del 2013 a l'Egenda on Education recollia un munt de recerques fetes més de la mirada de Karen Barat on hi havia o compartien la idea que el coneixement sobre els subjectes forma part de l'aparatus de producció de les subjectivitats a l'escola o a l'educació i on també la performance de les investigadores contribueix en aquest aparatus i en aquest monogràfic els subjectes eren conceptualitzats com a entallassaments de discursos, llocs, materialitats i pràctiques encarnades o connectades amb l'entorn escolar, però aquest entorn escolar podria ser l'espai, el que tenien en comú a la majoria de recerques era l'ús del mètode difractiu. Segons Slater, el que uno ve en l'anàlisis difractivo és com el corpoment de l'investigador deviene un espacio de trànsit. Una lectura con los datos, que son una implicación encarnada, de otro modo que performer intervención e invención, responsabilidad i ética. I aquí seria, d'alguna manera, reivindicar noves formes de investigar. Hi ha tota una corrent, també, vam descobrir recentment, que hi ha tota una corrent d'etnografia agencialment realista basada en les aportacions de Barat, que fins i tot aborda i de construir el racisme entenent que és un fenomen agèntic, aquest racisme i, per tant, aborda qüestions estructurals des d'aquesta visió del realisme agencial i una última recerca que ens va agradar molt, una recerca d'una investigadora de NESA que descriu els múltiples plans espai temporals i corporals com a forces que conformen la nova posició dels subjectes a les escoles i posa l'exemple de Mery, Mery és una estudiant adolescent blanca, catòlica, de NESA, que fa un trànsit d'una escola on, per tant, hi ha un grup de joves musulmanes i s'identifica amb aquest grup cap a una nova escola on no troba aquesta nova representació material de la comunitat musulmana i en narrar aquests trànsits explica també com no només aquesta jove s'ha transformat i s'ha de fer una altra jove sinó també com el paisatge i els paisatges s'estan transformant el que li passa en aquesta jove, el que descobreix que li passa en aquesta jove, aquesta investigadora de NESA, és que la Mery s'ha de fer experta en l'exotisme i en l'alteritat en aquesta escola, se li reconeix aquesta expertesa perquè és la coneixadora de la comunitat musulmana però a l'hora es desubica perquè no entén que les noves companyes d'escola comparteixen les seves pràctiques sexuals o de paguda o de consum. D'alcohol i alhora en els seus trànsits urbans del barri cap a l'escola i de tornada està intentant com trobar aquests llocs. En definitiva, les recerques que vam revisar d'Agent d'Education, en aquestes recerques, les subjectivitats entrelleçades de les noies es trobeixen en els espais escolars que proporciona moments per la formació d'agències a la vegada que aquests entorns també són constituïdors o també poseixen agència i per tant són components actius i en permanent transformació del món i li passo la paraula a la Marta perquè us expliqui en concret. Molt bé, doncs jo vaig explicar en concret una miqueta d'aquest projecte que fa la part més teòrica. En el nostre grup de recerca ens dediquem bàsicament el nostre objectiu des que estem treballant en recerca bàsicament a comprendre els múltiples eixos de desigualtat que viuen i que experimenten els nois i noies de famílies migrants o que han viscut una migració o que estan minoritzats. En aquests anys de recerca hem abordat diferents perspectives però una de les que vam veure que teníem força oblidades i que a les que no havíem entrat tot i que les recerques que havíem fet anteriorment que generalment sempre són de caire qualitatiu i narratives o biogràfiques generalment un dels punts de referència que posaven sobre la taula era la importància de tot el que tenia a veure amb les llars i les famílies. Una aspecte que generalment estan obligats amb aquest tipus de recerques i que nosaltres tampoc sí que havíem fet alguna recerca que es feia anys però que havíem deixat com de banda fins al moment. I la Montse i jo vam decidir que potser era hora que entréssim en aquest terreny que fins a aquest moment estava molt invisibilitzat i encara més quan parlem de famílies i sobretot si són, a més a més, musulmanes que és en el que hem centrat la nostra recerca i en el que generalment centrem la nostra recerca. En aquesta intencionalitat també ens interessava molt perquè sempre havíem estudiat altres etapes educatives la infància perquè les nenes, els nens també viuen diferents deixos de desigualtats no només l'adultocentrisme però si parlem de fills i filles d'emigrants hi ha altres deixos, clasisme i altres qüestions que estan afectant aquí. Per tant, vam plantejar un projecte per comprendre com aquestes nenes, ens vam centrar en les nenes, construixen les seves identitats en els espais transnacionals d'educació. Intentant analitzar quines són les autorepresentacions que fan aquestes nenes. Com a base, com un fonament, partíem d'aquests deixos vam mirar o vam prendre com a punts de partisme de partir de tot el que tenia a veure amb el feminisme transnacional i de les migracions tot pel que fa pel tractament de la cura i de la feminització de l'espai, de l'allar i de fonamentar les experiències d'aquestes nenes, l'antropologia de l'educació pel que fa les relacions intrafamiliars i el que s'ho posa en una situació de migració, tots els canvis en relació a la construcció de la identitat del gènere en aquesta situació i les teories feministes poscolonials i estudis de moscolonitat en relació a tot el que és la construcció del gènere performatiu amb una situació de mobilitat com és la que estem veient. Clar, en aquesta situació el nostre plantejament era com intentar no ser etnocèntriques, ser feministes, no ser adultocèntriques, no ser jerarquitzants a les relacions ni amb les persones i infants que volem fer recerca amb els que volem fer recerca amb les que volem fer recerca com fer tot això, vam decidir utilitzar una motologia complexa perquè és complexa intentar tirar endavant aquesta metologia en el que podem perquè tot té els seus inconvenients i hi ha coses que surten millor i altres que no surten o que surten pitjor. Aquest que ha sigut el nostre intent. Aleshores vam decidir fer una etnografia col·laborativa amb mètodes visuals i sobretot amb el que fa el treball amb les nenes aplicar tot el coneixement que hi ha a la sociologia de la infància o tots els estudis d'infància ja han desenvolupat sobre l'etnografia com a metodologia de partida aplicat o complementat amb el que anomenen, Clark i altres, a l'aproximació mosaica que permet utilitzar un altre tipus de tècniques d'aproximació amb les nenes per poder fer aquesta recerca. I que bàsicament ens hem fonamentat amb fer etnografia a la llar i altres espais educatius seguint a Walker Rimpink i altres amb investigació autobiogràfica, narrativa, visual, etcètera. Amb el que hem fet, ho anomenarem molt ràpid, després només volia esmentar 4 punts allò que són situacions en què hem viscut contradiccions i hem hagut de fer algunes eleccions. Només volia dir que el que hem fet bàsicament és fer etnografia, observació participant a les llars amb aquestes famílies amb les nenes, però que teníem també, o sigui, utilitzant narratives audiovisuals amb les nenes fèiem escràpocs també, filmacions de trànsit per espais transnacionals d'educació i amb les famílies també fèiem explicacions familiars, de parentiu, en relació a elles, autofilmacions també. Un parell de qüestions en relació a l'equip que tenen a veure amb punts que ens ha posat sobre la taula en decisions que hem hagut de prendre, una va ser el començament quan el projecte estava començant o començava a parlar i era perquè en aquell moment a la universitat en què estava o en la normativa que deia vam decidir ser co-directora, ser co-IPs del projecte i en aquell moment, jo en teoria per normativa no podia ser perquè estava en una situació laboral que no podia ser, però vam decidir tot i així que ho tiraríem endavant, aquesta petició i si no ens donàvem no podia passar en aquesta situació de contractual laboral que jo tenia en aquell moment que el projecte no passaria endavant. Per sort no vam ser les únicas que vam fer aquesta decisió, sinó que va haver-hi una gent que va protestar per aquesta situació i aquesta es va solventar. L'altra qüestió és que en el nostre equip hi ha persones en diferents tipus de formació, de l'art, de l'entropologia, de la pedagogia, d'educació primària, és a dir, som en un àmbit diferent i un cop concedit el projecte en realitat, durant tot un any vam construir entre tot l'equip com anava a ser el projecte, intentant posar sobre la taula tots els sabers de la persones de l'equip, fóssim qui fóssim. Per tant, per exemple, la qüestió de l'escracbo, per exemple, l'ha dirigit més la Sara que està aquí present, i que és la que ens ha guiat com utilitzar l'escracbo amb les nenes, però tot el que vam construir en equip i vam elaborar entre tot l'equip. Per tant, això també és una situació important o maca. En relació als mètodes audiovisuals, generalment el que hem demanat, i això és molt semblant el que ha presentat la companya, donàvem càmeres també i feiem que fossin les pròpies nenes o les famílies les que filmin. I de vegades, amb les converses que teníem, podíem donar directrius si no sabien exactament què volíem, perquè elles esperen què volíem, però han estat elles, generalment, qui han filmat, o qui han creat les situacions, o qui han portat a fer les fotografies, és a dir, que intentessin ser elles les que fessin aquestes filmacions, les que han fet els escàracs, etc. D'altra banda, i aquesta és una qüestió que potser no ha sortit, però s'ha anomenat, el que s'ha anomenat com la qüestió de la devolució, o el retorn, i que amb un procés etnogràfic, una companya del matí, ha dit que el propi procés etnogràfic ja comporta en aquesta relació a tu, a tu que es produeix, que en el nostre cas és de dues persones cada família, cada família sempre està implica dues persones. En aquest dia a dia ja es produeix aquesta situació, però hem constatat també que en alguns dels casos estem contentes que algunes de les famílies que en realitat elles són activistes, activistes, per exemple, que serà la família que estan mirant el vídeo, són activistes, per exemple, en el sentit que provenen d'un país, a Guinea, i parlen una llengua que fa 70 anys que té escritura, que és el Mandé, com es diu això, l'Alfabet Angó, i per ells participa en la conversa, participa en la recerca, és una forma de aprofitar-nos a nosaltres per donar conèixer el que són, és a dir, la invisibilitat que viuen aquí en la nostra societat, que és molt elevada, que acaben, ho veuen com que s'aprofiten, no en direm que s'aprofiten d'uns altres, però que sí que utilitzen, és un posicionament polític per la seva banda, per donar conèixer la seva situació. Llavors, una miqueta, escoltem el vídeo? Tindrem menys de bar, després. Pusem la meitat. Va, va. Escolta, per aquí, per aquí, per aquí, per aquí, per aquí, per aquí, per aquí, per aquí, per aquí, per aquí, per aquí, per aquí, per aquí, per aquí, per aquí, per aquí, per aquí, per aquí, per aquí, per aquí, Ah, jo me lo resumé en braços. ¡Agúate bien! A ellas les gusta, este. ¿Qué les hacen cada dia? No, a veces salen, sin ni. És la pel·lícula. Pel·lícula, sí. ¡Habla! ¡Súbala! ¡A la bisata! ¡Súbala! ¡Súbala! ¿Y qué fa? És com si us quedéssim un dia sols a casa. ¡Agúate bien! Imagínatelo. ¡Es un nen que se va perdonado! ¡Agúate bien! ¡Agúate bien! ¡Súbate bien! ¿Y qué ferías si te quedes y salas a casa? ¡Súbate bien! ¡Súbate bien! ¡Súbate bien! ¿Vale? Com la nena, no? Nena estava llorando. Ui, la nena. ¡Que no! ¡Que me quita la calde! ¿Ves veure'l, eh? Que van totes les postes. Això és l'obra de tia. Estafo el dia de la tira. Voleu feigir algun comentari? Un coseta del vídeo? Bé, només dic que les dades són filmades per les nenes i mostran el sentit que tenen, és que al començament i al mitjana del final mostren dues escenes importants per elles, una al trenat, que en el cas d'aquesta família ocupa un dia sense, cada 15 dies, estar a casa trenant i tot el que passa allà és un espai de construcció de la identitat d'aprenentatge de tot. Per tant, és un espai molt, molt important. Al final, que és on van a l'escola a prendre l'Angó, que abans era casa seva, tot la comunitat anava a prendre l'Angó. Això també era una experiència a rellevar-ho per les nenes i al mig tota la cena del teatre és l'agència de les nenes, és a dir, la construcció que fan les nenes, que en aquest cas estaven a casa d'una de les ethnògrafes compartint amb la filla de les onògrafes, per tant. Bé, és aquest sentit. Només dic que el projecte Tinclós ha fet tallers amb aquests vídeos i que els vídeos estan disponibles per la comunitat per fer el que elles puguin. Molt bé. Va, molt interessant. Gràcies. Gràcies, Montse i Marta. Moltes gràcies. Crec que donem molt de debat. Bé, ara l'intervenció és la de la Maria Rodó. Es veu ja, sí. Doncs bona tarda i moltes gràcies per les assistents i per haver-me convidat en aquestes jornades. Jo, amb el que em centraré, és a m'explicar-vos una proposta de metodologia familiarista que són els Relief Maps, com una cosa molt concreta i molt específica. També hem tingut moltes intervencions que s'han basat molt en la part epistemològica més teòrica i moltes vegades més abstracta. Jo et vull fer una cosa com superespecífica. També com a proposta positiva en relació a les metodologies feministes. És una proposta de metodologia que vaig desenvolupar ja a partir de la meva tesi doctoral que vaig començar el 2010. I la proposo, no com la metodologia feminista, sinó com una possible proposta. He explicat el procés de construcció d'aquesta metodologia i per què pot ser una metodologia feminista. Aquest procés comença això. Quan començo a fer una tesi en geografia feminista, al Departament de Geografia de l'Autònoma de Barcelona, sobre l'accés de la juventut a l'espai públic, des de la perspectiva de gènere, jo havia fet un màster sobre estudis de gènere i per la meva activitat feminista també em volia centrar en qüestions de gènere. I al començar a entrevistar a noies joves, a la ciutat de Manresa, que era el treball empíric, vaig començar a veure que el tema de la por a l'espai públic era un tema que sortia de forma molt recurrent. Totes parlaven de la por, parlaven d'una forma molt intensa, feia la metodologia participativa, o sigui que també fèiem debats en grup, i aquest tema sempre que va sortir com a el tema, de relació a temes de gènere en l'espai públic. I un dia per tenir una mostra diversa, vaig anar a fer una entrevista amb una noia d'origen marroquí i a cap de l'entrevista portava més d'una hora parlant i no m'havia dit res de la por, jo li vaig preguntar, perquè jo era com pensar que hi havia temes de tèsi, és la por, el gènere de l'espai públic, estava contenta d'haver trobat com el tema, i ella em va dir que no sabia si tenia por, perquè el seu marit no la deixava sortir de casa a la nit. I també una altra entrevista que vaig fer amb una noia jove a l'Esbiana, el tema de la por sí que era important, però la repressió que patia per fer de ser l'Esbiana a l'espai públic i que la seva família no ho sabia, era una cosa que la condicionava molt més. Per sortir del tema de la interseccionalitat, que jo el posava com a perspectiva, al final va acabar sent el tema de la meva tèsi. I per recollidades, sobretot aquesta qüestió, buscava metodologies feministes i interseccionals, i no hi havia. No hi havia metodologies en el sentit de com fer una entrevista amb una perspectiva feminista, o com fer-la participativa quan es parla, quan es treballa amb gent jove, que això jo ja ho feia, sinó metodologies específics i quan estàs fent una recerca com una tèsi doctoral, o alguna cosa concreta que t'ajudi a analitzar, a sistematitzar, que la puguis explicar, que es pugui visualitzar, i per això no ho trobava. I em vaig inventar una metodologia que va començar sent com unes taules com aquestes. Aquesta és una recerca que vaig fer després a Brasil, per això està en portugès, però no havien d'anar posant llocs a la seva vida a la primera columna, a casa seva, a la universitat, a casa dels pares, i havien d'anar escrivint com se sentien en cada lloc per les seves diferents posicions, i com aquesta noia, per exemple, per fet de ser dona, com se sentia a casa seva, per fet de ser lesbiana, per fet de ser blanca, com se sentia a casa seva. I aquí havien d'anar escrivint com se sentien, hi havia un segon pas, que és una clasificació dels llocs segons quatre tipus, i calen dibuixant el seu propi mapa, que anaven posant uns punts més amunt o més avall en relació al benestar o al malestar, en diferents llocs de la seva vida quotidiana. I aquí veieu com aquest mapa, per exemple, surt una gran complexitat, alguns punts amunt i alguns punts avall, que mostren com les posicions que té en relació a diferents estructures de poder, condicionen la seva experiència en diferents llocs de la seva vida quotidiana. Aquí estem més gran perquè el pugueu veure, però veieu com hi ha aquesta complexitat i com hi ha molts punts que estan molt elevats, el que vol dir que estan mostrant com un malestar important. Alguns dels altres mapes eren com aquests, també. Això és un noi blanc heterosexual. Em podeu veure que té com les 5 línies rectes. Això vol dir que està bé en la majoria de llocs de la seva vida quotidiana. Per tant, aquests mapes el que feien era mostrar, visualitzar la desigualtat. Hi ha gent que té el privilegi d'anar per la vida sentint-se bé en els seus llocs a la seva vida quotidiana, i hi ha gent que no. Això... Aquests mapes no són només una metodologia per recollir dades, sinó que també són una metodologia per analitzar les dades i per mostrar-les. I també són una manera de concebre la interseccionalitat, que ara aquí no m'hi posaré tant, però no només són un mètode concret, sinó que són una metodologia de diferents llocs del món. Es basen en aquestes 3 dimensions, la geogràfica, que són els llocs, la social i la psicològica, que són aquests nivells de malestar i de benestar. He fet diferents recerques sobre això, que ara aquí no m'hi posaré en concret, però no només jo, sinó que hi ha hagut altra gent que ha anat fent servir aquesta metodologia a diferents llocs del món, sobre temes molt diferents, també. Perspectives interseccionals sobre el detall de la ciutat, el tema de la pola espai públic, temes de la GTV, i no només en la recerca acadèmica, sinó també en recerca contractada, per administracions públiques, que han demanat també fer diagnosi sobre la situació de discriminacions, per exemple, aquests mapes de discriminació a la ciutat de Barcelona. I ara, des que amb una plaça postdoctoral a la UOC, vam desenvolupar aquesta metodologia com a eina digital. Hem creat una web en què es poden crear projectes, i es pot enviar a l'enllaç als participants una recerca, omplen una pantalla semblant aquesta, on hi demana com et sents en un lloc per una posició concreta. Per exemple, aquí com et sents a casa teva en relació a la teva orientació sexual, s'escriu per tant en una part qualitativa d'estiure, se seleccionen les emocions que es vinculen en aquest lloc i aquesta posició, i es posa al puntet aquest més avall, segons el nivell de malestar. I s'ha de poder expressar emocions, segons també les capacitats de cadascun o les ganes. Apareix, llavors, el mapa, que la web fa el mapa, i aquí us volia ensenyar alguns exemples del que estem traient d'aquests mapes quan ja ho estem fent a nivell digital, i en aquest cas, en un projecte sobre la prevenció de violència de gènere als centres de secundària, que estem duent a terme també amb el Gerard Coll Planes de la Universitat de Vic. M'ho hem fet el treball, aquí no em poso un tema de metodològics concrets de com hem fet la recerca, però amb noies i noies joves de 14 o 16 anys de diverses poblacions a Catalunya, i aquí veieu un exemple d'un mapa, d'una noia vissexual a teia i blanca, on parla, per exemple, en relació amb el que teniu més amunt, en relació a casa seva i a l'orientació sexual, on diu, a fer molt poc, tu ve el valor d'explicar a mis padres mirentació sexual, no se lo tomaron bien, però això és molt homofòbicos. O també, moltes vegades heu anat a donar les mirades per estar bastant d'una xica, i això m'he d'anar molt coraj. Per tant, aquí us he posat a la web interactiva, i pots anar com mirant què hem vinculat a cada punt, i aquí podeu veure un exemple en relació a l'orientació sexual, veieu com també aquests punts com alguns molt amunt, alguns molt avall, aquí hi ha altres qüestions, la de dalt, per exemple, en relació al general espai públic, bé tot i que el seu noia tinc por de quan algun noi se n'hi em segueix, i s'ha interessat en mi, tot això pel carrer sense saber res de l'home que em segueix. Aquesta part, com d'expressar aquests mal estàs, que es vinculen a certes posicions en les estructures de poder i en certs espais de la vida quotidiana, i llavors també en aquest projecte hem tingut, són 88 estudiants, i n'hem tingut molts d'aquest tipus, homes blancs heterosexuals, que tenen totes les línies rectes. I aquí, precisament estic fent la recerca sobre aquests mapes, tot i que semblen a tots, a mi són els que m'estan interessant més, perquè són els mapes del silenci, que els he dit jo, i estic intentant, també, conceptualitzar què vol dir aquest silenci, posar paraules d'aquest silenci, que finalment és posar paraules del privilegi, i aquí hi ha tot unes teoritzacions que ara no m'hi puc posar, però... Llavors, el que volia anar, perquè aquests mapes poden ser una metodologia feminista, com a metodologia sobre qüestions feministes, que no es converteixen a comprendre com funcionen diferents estructures de poder, i els efectes que tenen sobre l'experiència de les persones, també tenen compte de la interseccionalitat, i qui no m'hi ha posat molt, però a nivell conceptual és una forma concreta, també, d'entendre la interseccionalitat, que és com els diferents eixos que ho constitueixen entre ells, no? La meva experiència és la que tinc en tota una d'aquelles cúlubnes, o sigui, en un lloc, encara que tingui punts separats, la meva experiència és una, el que passa que de forma derivativa i puc pensar d'aquests mal estàs que tinc quins envenen causats per quines posicions. Ajuda a comprendre que la posicionalitat té efectes sobre allò que coneixem, també, i visualitza la desigualtat. Com a metodologia, basada en plantejaments feministes, i recullo coses que moltes ja estan dit, però alguns dels plantejaments feministes, en primer lloc, és que parteix de l'experiència viscuda i situada com a font de coneixement, per tant, jo parteixo de l'experiència de les persones que participen com a font de coneixement, també, treballo en base a les emocions, com a dimensió de desigualtat, i qui també hi ha tot una literatura feminista que ens mostra com en les teories sobre justícia social, les emocions no s'han considerat mai com a qüestió que tingui veure amb les desigualtats, perquè es consideren part de lloc privat i no polític, que això té veure amb aquesta divisió amb el binarisme entre públic i privat, sobre el que és fonament, al final, el patriarcat. No és jerarquista, tampoc entre estructures socials, aquí els han ensenyat que n'hi havia quatre o cinc, a vegades, però hi podrien haver-hi les que fossin i podrien ser diferents en aquestes i cap, és més fonamental, un altre, no? També s'espera la dicotomia entre lloc públic i privat en relació amb els espais, que això qui s'ha comentat una mica, amb el que deia que es treballa en el tema de la casa, i ha anat sortint bastant aquest tema, i aquí també no hi ha una jerarquia entre espais, si tant pot aparèixer a la casa, amb l'espai públic, amb la universitat, i tots són espais com que són rellevants per la vida quotidiana, tots poden tenir com el mateix espai, no? I també evita el reforçament de les categories, en el sentit que en els mateixos mapes, no hi apareix mai la identitat de les persones, és a dir, no es diu si ets dona, si ets home, si és trans, sinó que es parla de gent, es parla de les estructures, i és una manera que almenys en el mapa, una altra cosa és que jo sàpiga quin és el perfil d'aquestes persones, i aquí us l'hagi posat en el títol, però el mapa en sí no està reforçant això, per tant tampoc està categoritzant, no està visibilitzant unes i no unes altres. Hi ha una altra qüestió, que és en relació a la reflexió, en relació a la reflexió feminista, sobre el procés de recerca, i aquí hi ha una qüestió fonamental, que és la posicionalitat en la recerca, i és que fer-los també com a investigadores, i algun cop que ha fet cursos o atelers en l'àmbit més acadèmic, és un exercici interessant de fer com a investigadores, de fer-te el teu mapa, per també veure on estàs tu, veure quins són els teus privilegis, veure quines discriminacions pateixes, en quins llocs, això també ajuda, aquesta reflexió pròpia sobre la posició en la recerca. Una reflexió ètica sobre el procés de recerca. Quan faig aquests mapes, que és l'últim punt, acostumant a remoure molt a les persones que els fan, i això a mi m'ha implicat també a veure de reflexionar molt sobre quina és la meva posició en aquests casos, què faig com a investigadora, quines són els límits ètics de fer això, què faig quan acaba algú de fer el mapa que m'ha passat diverses vegades i es posa a plorar, com gestiono aquesta situació com a investigadora, que no tinc respostes, digo, intentem fer una mica com podem, però és també, em sembla una qüestió interessant a posar sobre de la taula, de quan fem servir aquest tipus de metodologies, com respondem, quina responsabilitat tenim nosaltres com a investigadores de posar les persones en aquestes situacions, i com a metodologia potencialment transformadora, que això no només té a veure amb la recerca, sinó també en aquesta eina quan està fet a servir com a forma en relació a la docència, o en relació a la intervenció o a l'activisme, i és la importància del propi procés amb la recerca, que és una oportunitat pel canvi. Quan fem recerca, aquí s'ha parlat molt de si el retorn, si s'involucren les persones, sinó que hi ha una altra dimensió de tot això, que és que el propi procés de recerca sigui transformador, si mateix utilitzar-lo com una oportunitat de canvi. I això, quan ho he fet servir, genera una sèrie de reflexions sobre les persones que ho fan. Si ho fas a nivell individual, la reflexió es pot quedar només amb aquella persona, que jo crec que ja té un cert potencial, però quan això llavors ho debatem col·lectivament, crec que té un potencial transformador important, que contribueix a la presa de consciència, perquè t'obliga a reflexionar de forma sistematitzada sobre les coses que no costumis de reflexionar d'aquesta manera. Per tant, et fa adonar-te de coses en relació a les discriminacions patides, o a les desigualtats patides, però també en relació als propis privilegis, i això pel que hem anat trobant al llarg dels anys, és molt transformador. També quan la gent reconeix els propis privilegis, quan compara entre mapes de diferents persones. En aquest sentit també contribueix a la generació d'empaties i de solidaritats, i també que es pot aplicar com més enllà de la recerca, en relació a això, a la docència, a la intervenció o a l'activisme. I fins aquí ja acabo, només dic això, volia mostrar-ho com a un exemple d'una metodologia feminista, i també pensar com podem ser criadores de metodologies feministes, i que les pròpies preguntes de la recerca ens facin sorgir noves formes de fer recerca que puguin ser aplicables. També, des d'una lògica patriarcal en què les dones mai ens inventem coses, no mai creiem coses, volia proposar com una proposta en positiu de dir que podem desenvolupar noves formes, de conèixer i de propar-nos a les persones que participen en les nostres recerques, que puguin ser diferents, noves, i que responguin també les preguntes que tenim nosaltres, entre esos femenistas. Va, gràcies. Gràcies, gràcies, Maria. Ara, Sandra, sí. Sandra Monton. Hola, buenas tardes, o no se vivem en la hora que es, no sé si son buenas tardes o buenas noches a todo el mundo. Aunque estemos casi al final de la jornada, dejarme que vuelva a agradecer la organización de estas jornadas, creo que nunca es demasiado agradecer que se hagan actividades de este tipo. Intentaré ser muy sintética. Yo, como Carmen... Ay, disculpad. De l'altre? Bueno, vale. Yo, como Carmen, que ha estado en la mesa antes de doctor Andas, soy arqueóloga. Y por lo tanto, investigo sobre el pasado y escribo discursos sobre el pasado. Actualmente estoy investigando los procesos coloniales que se dan en los siglos XVI y XVII, que están profundamente relacionados con la forma en que nosotros estamos constituidos actualmente. Y estoy investigando cómo la primera globalización se construye en la colonialidad del género. He traído esta imagen de uno de los primeros mapas que representan la globosidad de la Tierra después de que se hace la primera circunadigación del mundo. Quizá mejor con esto. Sí. Uno de los primeros mapas... Funciona? Sí. ...que representan la globosidad de la Tierra, porque creo que es una imagen potente de cómo poder patriarcado y monopolio del conocimiento funcionan desde estos momentos. Son unos mapas que se encargan por la corona de Castilla, que es una de las primeras principales potencias imperiales del momento, se encargan por la corona de Castilla y se intentan monopolizar y mantener en secreto. Pues bien, esto que os decía que estoy investigando cómo se constituye, la primera globalización se constituye en la colonialidad del género, lo estoy aterrizando en Guam. Que como Carmen os ha explicado, es actualmente un territorio no incorporado en los Estados Unidos, es por lo tanto uno de los pocos territorios del planeta que siguen siendo colonia y anteriormente, previamente, fue una colonia española. En Guam, las comunidades indígenas son las comunidades chamorras. En la isla, estoy codirigiendo unas excavaciones arqueológicas que se desarrollan en el trabajo con las comunidades indígenas, con las comunidades chamorras, y junto con las otras personas que integramos el equipo, pues intentamos practicar una arqueología feminista en una arqueología descolonial. Y, por ejemplo, esto lo intentamos hacer a partir de poner en práctica lo que se conoce como proyectos de cocreación, donde intentamos que todos seamos creadores y todos recibamos también. Es decir, que el conocimiento no vaya únicamente en una sola dirección, de unos para los otros. Bueno, mi etiqueta de investigadora pone que yo soy profesora de investigación y crea, pero en esta tarea me siento más cercana a la mesa anterior a las investigadoras en formación, porque es un proyecto que he iniciado recientemente y que implica que esté en proceso de formación constante. Pues bien, para mí practicar una arqueología feminista básicamente, resumiendo mucho mucho, tiene dos implicaciones. En primer lugar, y esto es una empresa que se comparte con todas las otras profesionales que están aquí, pues luchar contra el machismo que existe en el ejercicio de la profesión, en el día a día de la práctica de las relaciones humanas, de las excavaciones, de la universidad, etcétera, etcétera. Y segundo, que será lo que me centra a continuación porque está mucho más relacionado con lo que nos solicitaron que trataramos hoy, practicar una arqueología feminista, para mí también, intentar acabar con los esgos sexistas, que existen en la interpretación, explicación y presentación del pasado, también presentación del pasado a los públicos no académicos. Para mí, esto es muy importante, porque ese pasado justifica... los relatos que se hacen sobre el pasado están justificando unas relaciones de género asimétricas en el presente, un sistema binario, un sistema de género binario que marca los que las personas deben ser en el presente. Entonces, para mí, estas epistemologías feministas, epistemologías y metodologías feministas son polidemesonales, tienen muchos, muchos ángulos, pero básicamente también si tuviera que resumir, hablaría principalmente de tres aspectos. En primer lugar, acabar con los silencios historiográficos de la historia hegemónica, que ha privilegiado pensar sobre unas personas, sobre unos lugares, sobre unas esferas de prácticas, incluso sobre unos elementos de cultura material en detrimento de otro. En segundo lugar, pensar categorías de análisis con las que desilenciar estos silencios tan evidentes. Y en tercer lugar, también importantísimo para mí, esto que voy a decir ahora para mí es lo que más me motiva, investigar, descubrir los valores y principios que sustentan los discursos históricos hegemónicos, porque esos valores y principios no son otros que los del orden patriarcal. Por eso, para mí, practicar arqueologías feministas no significa únicamente introducir a nuevos agentes en la explicación del pasado, en la forma que sea, terceros géneros, mujeres, niños, sino desvelar precisamente que los valores que inspiran a los discursos tradicionales son valores androcéntricos, como son también, por lo tanto, los discursos que se producen. Por ejemplo, yo creo que se puede hablar de historia de mujeres, se puede introducir a las mujeres en la historia y hacer una historia androcéntrica, y hay muchos ejemplos de ellos. Un ejemplo claro es cuando solamente hablamos de las mujeres que serían como los alter ego de estas figuras, cuando solo hablamos de mujeres poderosas, reinas, conquistadoras, porque lo que estamos haciendo entonces es valorar únicamente a las mujeres cuando desempeñan roles y actividades que las asemejan a aquellos que la historia oficial ha ensalzado. De esa manera, lo que hacemos es continuar enfatizando, incluso remarcando más la lógica patriarcal de los discursos históricos. Precisamente creo que han sido las hipistemologías feministas las que... Bueno, esta mañana se ha hablado mucho de que a las hipistemologías feministas o a las perspectivas feministas se las acusa de parciales. Pero precisamente, por lo menos en mi campo, en la arqueología y la historia, han sido las arqueologías feministas las que han demostrado que el discurso histórico tradicional estaba sesgado. O sea, han sido las que han demostrado que el andorrocentrismo sesga de raíz el conocimiento científico. ¿Por qué? Pues porque únicamente en altece valores que coinciden con los de la masculinidad hegemónica en el presente. Me refiero aspectos a temas como el cambio, el crecimiento tecnológico, la competitividad, la individualidad, la razón, el éxito, las que seáis historiadoras o arqueólogas, veréis también que estos son los grandes temas de la investigación arqueológica e histórica, independientemente del paradigma desde el que se hagan. Pues bien, vuelvo ahora al principio de mis diez minutos a esta primera globalización de los siglos XVI y XVII. Son momentos muy interesantes y de circulaciones transcontinentales de bienes, personas e ideas. Sin embargo, si bien la historia ha reconocido esto, la historia tradicional, pocas veces se ha puesto énfasis en el hecho de que estos movimientos transcontinentales de bienes, personas e ideas implican también circulación transcontinental de ideologías de género, de políticas de género y de saber tecnologías que están en generados. Y ello, a pesar de las consecuencias terribles que tuvo para muchas personas a lo largo y ancho del planeta. Pues bien, para entender cómo se están fraguando todos estos procesos en lugares concretos, nosotras las arqueólogas investigamos la globalidad pero excavamos en la localidad y llevamos las cosas, aterrizamos las cosas a contextos muy bien situados. Pues para entender cómo esa circulación de género, esos nuevos sistemas de género pueden implantarse, estamos atendiendo a lo que ocurre en la cotidianidad, a lo que ocurre en el día a día de esas comunidades que son colonizadas. Y estamos implementando esta categoría, la categoría de actividades de mantenimiento que es una categoría de análisis que se gestó en un grupo de arqueólogas feministas en los años 90 en la Universidad Autónoma de Barcelona. Como veis, estas actividades son estructurales. Sin estas actividades, la vida en comunidad es imposible. Pero en cambio son actividades a las que normalmente no se les ha prestado mucha atención y no se les ha prestado atención tanto porque se han vinculado con las esferas de prácticas femeninas como por el hecho de que enaltecen valores que son antagonicos a los del discurso oficial. Por ejemplo, ¿qué hacen las actividades de mantenimiento en ese modo son estas que tenéis aquí? Emfatizan la relacionalidad y la interdependencia de los seres humanos en vez de la individualidad. Emfatizan la cura, el cuidado y la atención al otro en vez de la competitividad, la agresividad. Emfatizan, muy importante, también la continuidad, las continuidades históricas, la continuidad y la estabilidad del cambio constante. Pues bien, nosotros estamos viendo que para instaurar estos nuevos sistemas de género y en definitiva para cambiar los modos de vida a las estructuras lógicas cotidianas de las comunidades que se colonizan se tiene que incidir en todas estas actividades y se incide en todas ellas. Bueno, lo voy a dejar aquí simplemente quería decir una cosa que tenía que haber dicho al principio, pero me acuerdo ahora. Decía que nosotros trabajamos con comunidades indígenas y que intentamos, pues eso, desarrollar un proyecto de cocreación que cada año vamos viendo que tiene nuevos fallos y también nuevas posibilidades. Pero quería decir que tampoco hay que exotizar, a las comunidades indígenas, que las comunidades indígenas a veces no es posible establecer una raya, una línia divisoria muy estricta que hay muchas maneras de ser indígena en el mundo actual y los chamorros son una de esa manera, pero ni siquiera los chamorros son solo una de esas maneras y las comunidades indígenas tampoco son comunidades monolíticas unívocas, sino que hay indígenas chamorros que piensan de una manera y otros que piensan de otra y tienen actitudes diferentes en relación a lo que estamos haciendo y también están atravisados por relaciones de poder que a nosotros desde fuera muchas veces se nos escapan. Pues eso es todo. Muchas gracias. Gràcies, i a la darrera intervenció és la de la Rosa Senerals i plourem la taula. Jo aniré molt ràpid. Molt bé, molt bé. Em funciona? Sí. Bé, jo de fet, moltes de les coses que volia dir ja n'hauria de dir perquè ja s'han dit. Això és una mica el problema de ser la última persona que està a la taula i també perquè molta de la feina en recerca que jo he fet possiblement sigui més epistemològica que matodològica, però bé, entenc que això sí que aniré reprenent coses que s'han anat dient una mica per construir la meva petita corteta trajectòria de recerca i com he anat virant i practico una geografia feminista o una recerca feminista o el feminisme a la universitat. Quan vaig començar a pensar amb el tema més de la metodologia, clar, acabes fent una mica de trajectòria de vida i pensant... Jo he acabat arribant a la conclusió que si jo ara em puc considerar feminista, perquè si ho dic ja ho podria posar en el DNI, és d'alguna manera fruit de la influència que ha tingut per mi les meves dues àvies. I això serveix una mica també per sortir fora de la universitat per dir que vull dir que no només ho hem de fer aquí, però la trajectòria de vida, la metodologia de fer, de viure i d'ensenyar per part de les meves dues àvies, jo crec que va ser la llavor que ha fet que jo avui pugui defensar-me com a feminista. En el cas de la recerca, jo soc geògrafa, vaig fer la carrera a l'autònoma i vaig fer geografia només per una raó i la raó és perquè m'agrada molt viatjar. No hi ha cap altra explicació, després hi ha anat agafant altres miratges, però sí, vaig fer geografia per l'excusa de mirar mapes i imaginar-nos que es pogués viatjar, que és el que intento fer. Amb això de les inquietuds i les voluntats, vaig acabar fent una tesi doctoral on l'objectiu central era el viatge, curiosament. Vaig fer una tesi sobre el viatge que va acabar convertint-se en un exercici de pensar sobre la genologia de coneixement geogràfic en el mar de la disciplina de la geografia. I aquí no hi entraré gaire, però el resum és que ella hi ha posat un mapa, ja hem parlat de la construcció del coneixement eurocèntric, però si alguna disciplina té bastant la culpa de tot, és la geografia. Hem viscut en aquest coneixement, ens hem cregut, ho hem explicat i, de fet, part de la geografia que jo he après està sota aquests marcs conceptuals. Hem tingut molta feina donar-nos en que ens pot ser, tenim molta feina a fer. I això va ser el principi de la història. I aquí ara posaré àfrica, perquè vaig dir, home, potser sí que podem fer, des d'aquesta perspectiva, es treballar als imaginaris geogràfics que totes i tots en tenim i l'imaginari geogràfic com una representació cultural i com una representació cultural que la donem a conèixer, més enllà dels mapes, a partir dels nostres discursos, de les nostres experiències. I com que la geografia és una disciplina tan bella com que el món és món, tenim molt coneixement adquirit sobre coneixement geogràfic que cal, d'alguna manera, de construir. Per què? Perquè tenim la responsabilitat bàsica d'haver explicat o d'haver format o d'haver produït una geografia molt injusta. La meva test inava sobre literatura de viatges a Espanyola en un context colonial i en aquest cas era molt proper, mentalment molt llunyà, i jo vaig treballar d'Àfrica, un continent que, per exemple, ha sortit poc, ha sortit l'immigració, però no per un cas i bé d'Àfrica. I bé, l'imperi espanyol va ser molt poderós, com ha explicat la Sandra. Jo vaig estudiar la ressaca d'aquest imperialisme espanyol quan ja no era bastant desestrós, però per geopolítica del moment a Espanya li va tocar un trosset de marroc en format de protecturat. A veure com s'explicava el territori o com l'imaginari que tenim sobre marroc bé condicionat per uns relats que es van fonamentar bàsicament o es van explicar en un moment d'explosió i expansió i colonització territorial. Jo en aquells moments estava molt vinculada a fer una estudiada des de la perspectiva de gènere i aquesta era la idea i molt motivada, una mica motivada a l'estil de la Núria, volia fer l'aproximació del territori des de la perspectiva de les dones, perquè sí. I vaig dir, faré això, les dones que se'n van a marroc com els expliquen i nosaltres com hem après d'aquestes visions sobre les dones i tal. I el que em va passar res i curt és que no hi ha dones. I aquí hi ha dues coses, però un cantor més de nivell general és que històricament hi ha hagut una negació de la dones al viatge de la negació de la dones al viatge i de la producció de coneixement i de continguts culturals en relació al viatge. Llavors què em va passar? Ja estava enredada, havia de fer la Tess i la Tessina. Dic, ara ja què faig? Total que vaig dir, potser has de començar a canviar la manera de la prevenció i aquí és quan vaig començar a entendre que això del feminisme s'havia de treballar no només amb les dones, sinó tot el que ha produït la trajectòria l'eix temporal de la construcció de coneixement i així va ser com vaig emprar aquestes metodologies més feministes, que en el meu cas va ser totalment invenció pròpia perquè jo treballava amb gent morta amb un moment cultural també que s'havia ocultat i de fet no s'ha treballat gaire perquè en el cas del Maroc és que al principi de la guerra civil va començar el Maroc no hem fet una revisió històrica d'això i geogràfica tampoc. Llavors era com una mica complicat i jo em vaig acabar inventant una caixa d'eines a l'estil Foucault on anava provant i no provant i provant i no provant de manera de reinterpretar aquest material que jo havia adquirit en archiu que era básicamente literatura de viatge i aquest va ser una mica el canvi de la tesina a la tesi en emprar ja tot un discurs poscolonial i feminista per entendre o per deconstruir les representacions culturals al format d'imaginar-hi geogràfics que tenim sobre Maroc i en aquesta línia com que aquesta genealogia que ens tornen m'ha sigut interessant el pensament de frontera en el camp de la geografia i també de com ens interpel·la el lloc i l'origen a l'identitat i més endavant vaig fer el sal per treballar amb literatura també de base marroquina amb gene migrada i en aquest cas m'agrada molt posar l'exemple perquè crec que lliga molt amb aquesta nova metodologia feminista que potser posa un exemple perquè és més o menys conegut que el reencarna l'Anejat del Hajmi, l'Anejat va néixer a Maroc, va créixer a Vic i és coneguda per ser escriptora de ficció. Més allà del primer llibre que va fer que jo també soc catalana, que és molt interessant veure una lectura feminista que implica la doble alteritat perquè quan parlem de l'alteritat del viatge o de l'alteritat de la migració és una diferenciada cultural però llavors també hi ha el gènere com a agència que també fa que sigui tot molt diferent en el mar de l'espai públic i de l'espai privat però també com a dona en un entorn i una religió diferent. El que és interessant en el cas de l'Anejat és que ella s'ha vist forçada a mirar del que seria la ficció a la realitat per acabar publicant un llibre que ha sortit recentment sobre el feminisme en el món islàmic o com ser dona i feminista canvia molt a partir d'on et posicionis. Hi ha llibres recent i per tot títol de sempre en parlat de nosaltres, el tema de treure la veu. Més enllà d'això, des de la perspectiva de la geografia que m'alegro molt que hagi fet una cosa molt aburrida en el seu moment, però estic molt contenta perquè aquí ha sortit moltes coses d'espai que ens interpel·len la relació que tenim nosaltres no només com a concepte de geografia però com a espai que evitem. I des d'aquesta perspectiva els treballs més recents que he anat fent des del Departament d'Humanitats d'aquí a la Pompeu que és un departament transdisciplinari, hem estat treballant més des de la perspectiva cultural però atenent la noció de geograficitat. Tothom té una concepció de l'espai i una manera de ser viscut per l'espai. Nosaltres vivim aquí, com que vivim aquí som elements geogràfics, aquest seria una mica el resum. Però com nosaltres fem unes cosmovisions de l'espai també hi ha una forma molt interessant de saber com en relacionem amb el món. I aquí, des d'una perspectiva més cultural amb un grup de recerca en geograficitat, bàsicament el que intentem és veure com l'espai és generador de cosmovisions. Com que jo treballo el tema de l'espai i del temps vaig triar una altra escala temporal i és una escala temporal problemàtica que entra en negociació amb un concepte que ara se'n parla molt, que és l'entropocè. L'entropocè ens fa més petits com a món i ens fa que seria l'umà, no-umà entre una relació crítica. Però a mi el que m'interessa a partir d'aquí és també quins discursos generem al voltant de l'entropocè o emergència climàtica o aquests conceptes que avui en dia estan molt... que es treballen bastant. I en aquest sentit nosaltres el que estem veient ara o el que estem treballant o el que m'interessa des de la perspectiva feminista és veure aquesta capacitat de vinculació amb l'espai des de la pràctica feminista de la cura. No tenir discursos únicament alarmants en relació a si el món s'acaba a ser distingeix sinó crear unes cosmovisions que molts cops perteixen de posicionaments creatius que ens ajuden a poder-nos plantejar la nostra existència en el món d'una forma molt més plural. I el feminisme, en aquest sentit, té un discurs molt emancipador, com per exemple posaré dos casos perquè se n'ho hagi treballat i amb això tenc-ho. La Joana Zelinski té un llibre que és The End of Man i està fet expressament perquè d'alguna manera parla de l'extinció humana però no parla de l'extinció humana sinó de l'home. I en aquest sentit diu que potser sí que fa falta que s'extingeixi l'home i que regeixi la dona amb un poder de sanació i de creació de noves cosmovisions possiblement més altruistes. I amb el tema de la sanació treballem relats o aproximacions artístiques al territori i vinculant el treball de Zelinski amb una artista catalana, l'Auraleva Llozera. Ella està mig camí entre artista i senadora i és molt interessant el treball que fa perquè considera que l'agència i l'empatia feminista i transfeminista permet sanejar el territori i si sanegem el territori reformulem l'espai i potser ens podem salvar d'aquesta emergència climàtica. Moltes gràcies a totes. Existeixo que gaudeixo molt de tot el dia. Com que voldria deixar espai per les preguntes i anem justíssimes, només un parell o tres de coses per fer una mica de síntesi. A mi m'ha sorprès molt perquè aquí totes hem anat preguntant-nos coses. Ens hem preguntat com ens hem d'aproximar aquests objectes de coneixement. Per tant, quines epistemologies ens poden servir. Ens hem preocupat molt per les metodologies. El que ens surti a la llar del dia i ara ho hem evidenciat a la taula és preguntes que ens fem com a investigadores de com abordem aquests objectes d'anàlisi. I les nostres metodologies, allò que apliquem, surgeix de les preguntes que ens fem. Intentem respondre'ns en com ens hi podem aproximar. Això és un tret que jo trobo que és molt pròpia de les dones. Si en lloc d'anar aquí una taula de dones tinguéssim una taula d'homes, jo no crec que haguéssim anat amb aquesta cura preguntant-nos tot això i més més dient-nos i no vull ser entocèntrica ni eurocèntrica i què passa amb l'entropocè. Crec que hagués estat molt més afirmatiu. La meva experiència analitzant maneres de parlar d'homes i dones he vist que els homes solen ser bastant més afirmatius i aquí he vist que del dubte de com ser curoses, ètiques i de com també desmuntar una mica aquest endurcentrisme dominant ens anem preguntant moltes coses i la pregunta genera moltes possibilitats i estem generant moltes possibilitats de epistemologies i de metodologies. Això voldria somrar. Evidentment que hem vist coincidències, per exemple, metodologies d'acció participativa de com veure l'investigadora es converteix en objecte també de la seva investigació i com inclou en l'anàlisi de les dades i en l'elaboració de resultats qui participa. I això ho hem vist, ho ha plantejat en la Mònica Figueres com ho ha plantejat en la Montserrifaig i la Marta Bertran. Em sembla fonamental fer participar en qui hem convertit en un objecte d'investigació que també hi som nosaltres. Per tant, som una cosa i l'altra. També em sembla important destacar la metodologia que ens ha presentat la Maria Rodol, ha estat molt sintètica, molt curosa, dient que jo tinc una metodologia i considero que és feminista per això. Realment jo crec que ha estat superútil i ara ja ho veig així. A més, és una metodologia que jo ja he treballat a classe i que t'agraeixo que l'hagis proposat, o sigui que t'agraeixo molt la feina que es fetic la síntesi amb què l'has plantejat i crec que s'ha d'anir molt en compte. La metodologia és transformadores. La paraula transformació ha sortit moltíssim. És un dels termes que s'ha repetit. La metodologia és transformadores. Per què per transformar-nos a nosaltres mateixes i transformar-nos a nosaltres mateixes transformem les nostres vides? I ha sortit en les vostres... No vostre treball, no? També aquestes narracions que construeixen aquestes nenes els permet transformar la seva vida. Tan transformar és un dels termes que ha sortit molt. L'archeologia també, des de l'archeologia, lluitar contra aquest endrocentrisme dominant aquestes jerarquies que s'estemleix des de les mirades patriarcals, ha sortit molt les jerarquies, desgerarquies, ha. S'ha repetit moltíssim. I també, i acabant amb el que plantejava la Rosa, aquesta experiència personal, és a dir, la recerca vinculada allò personal. També ho ha plantejat la Irina Xapova abans i voldria recordar-ho. És a dir, preguntem-nos-nos a nosaltres mateixes i a partir de també del que nosaltres, dels nostres plaers, també. Des del viatge, com a plaer, a l'avor de la meva recerca, hi ha un qüestió moltíssimes coses a partir del que a mi m'agrada la vida, també aquest. M'agrada molt aquesta. Des del plaer de viatjar, jo plantejo la meva recerca. Per tant, també voldria destacar això. Bé, en fi, com anem qüestionant totes les categories establertes d'anàlisi per anar reflexionant i construint noves epistemologies i metodologies. Jo no em voldries tendre perquè voldria donar la paraula a les persones que heu aguantat d'aquí tot un dia i crec que és bo que parleu, d'acord? Sí, sembla paraula, vull dir que ja podeu xecar els braços, vull dir que... Passo el micròfon. Me gustaría preguntarles a todas qué resistencias han encontrado sus compañeras y compañeras de investigación, digo, los departamentos en los que se ubican. ¿Cómo así han tenido problemas de validación? ¿O cuáles son las principales como barreras que encontramos de nuestros pares que son de la misma disciplina de geografía, pero probablemente de otras áreas de investigación? Si con los años sienten que ese cuestionamiento se ha ido diluyendo o si aún es una constante digo, en esta lógica de pares. Puedo comenzar yo. Yo estoy en el mismo departamento que Rosa. Estoy en el área de historia y creo que es un departamento profundamente androcéntrico y machista. El género les importa un bledo. Es que podría enrollarme más, pero es que solamente esto es que les importa un bledo. Algunas veces por postureo... En esta comisión somos todos hombres. A ver, ¿dónde hay una mujer? Pero la investigación de género, no te digo ya el feminismo, no les interesa para nada. Bé, jo estic al mateix departament de la Sandra. Tinc un company que l'he fet feminista. Alguna cosa hem guanyat. Bé, com a marge, com a minoria, jo estic en un departament en què hi ha molts historiadors, potser masses, potser falten historiadores, però clar, des de la disciplina geogràfica en el marc, transdisciplinar, que són les humanitats... Són molt pocs geografia, per tant, són pocs ben avinguts. Jo crec que sí que em sento molt arrupada, molt reconeguda amb la recerca, des del que he plantejat de fer, des de la universitat, projectes d'innovació docent, amb gènere, sense aconseguir, i vinc d'una experiència prèvia, també molt reconfortant, perquè jo venia d'un grup de geografia i gènere, en el qual la meva directora, també en aquest sentit, jo soc una molt bona mentora. Jo crec que en aquest sentit estic molt empoderada d'utilitzar aquesta paraula, però sí que coincideixo en part... Sí, hi ha molta feina a fer, però en aquest sentit no és els els historiadors. Jo sempre he estat en grups de recerca de gènere i feministes aquí a diversos universitats, també, quan vaig estar al Brasil, i és d'una opció que existeix, també, la d'envoltar de gent feminista i que faci recerca sobre temes de gènere, que ens enquem suport entre nosaltres i que es pugui creixer també en espais on es tingui cura d'aquestes qüestions. Llavors, el que passa fora d'allà, t'importa un ple dut, també, no? T'importa bastant menys. Si tu et sents com recolzar i també te'n poderes en un entorn on et cuida i això, la meva trajectòria potser sóc molt afortunada, però sempre he estat en espais així, jo crec que és superimportant les solidaritats entre nosaltres, i el reconeixer també la feina que fem mentre nosaltres per ser més fortes, també, de cara a aquests apartaments hostils que n'hi ha a tots arreu. Bé, en el nostre cas, ens dividim el que he dit, a més d'aquest que he passat a la recerca i jo només volia fer una puntualització en relació a l'educació, a l'educació al menys del que nosaltres vivim i que ara estem intentant transformar fins ara el gènere pràcticament no existia, és a dir, era un àmbit tot i que està molt feminitzat, dominat sobretot per homes en què creien que això es transversal i posar-ho en el seu enganyaria prou i per tant pràcticament era inexistent fins al moment. Per sort ara hem començat a canviar les coses, s'han començat a introduir a les assignatures, a les recerques, això sí que sempre l'hem fet, però no tenia per mi habilitat cap a altres àmbits i ara sí que podem dir que estem transformant això i de fet a la facultat hi ha un grup de gènere que bàsicament l'impulsen les estudiants i que ara mateix aquí n'hi ha en tres i per tant, amb això estem molt contentes que les joves que pugen canvin tot això i tinguin els ànims per canviar-ho després d'això. En la recerca ha estat molt divertit, ha estat molt divertit, perquè som un grup d'unes 15 persones que hi havia quatre homes i els quatre han fugit. Ara explicaré per què. Han fugit com una forma elegant d'acompanyar-nos, és a dir, no estem en un entorn hostil, al contrari, ens sentim ben acompanyades per aquests homes científics, però jo feia per exemple el treball de camp amb famílies marroquines, prop del vasós, i clar, la part del treball de camp que feia quan quedava amb les famílies era a les 5 per anar a recollir les nenes a l'escola perquè exploraven la construcció de la identitat de les nenes i la parentalitat que, d'alguna manera, recollia tant la visió dels pares com de les mares però en centraven les nenes. Jo deixava d'anar a recollir els meus nens, per anar a recollir, diríem, conjuntament amb la mare, els nens, les noies de la seva família. Llavors, jo crec que els homes del nostre grup s'han descol·locat, vull dir. Clar, vull dir, qui fa això? No és a dir, qui acompanya a la dona a fer el sopar a la casa i a sopar continues explorant aquesta construcció de la identitat. I ara s'estan formant, estan fent cursos de gènere, estan veient això del feminisme de col·lúnial, m'interessa molt i si estan aproximant. Però ha estat una mica... Esperàvem, comptaven amb ells per analitzar les masculinitats a partir de la figura de la presència dels pares i també és cert que la presència dels pares en algunes de les famílies ha estat molt limitada per les acusacions de treball i era també a partir de les 9 de la nit que arribaven a casa, etcètera. I ho tenim una mica com un repte, a veure com aconseguirem anar al futur involucrar els nostres companys també en l'ús d'aquestes metodologies que, bàsicament, impliquen renunciar a un temps personal o compartir aquest temps personal amb el temps personal de les famílies. Jo no sé molt bé com per on començar. Però m'agradaria començar primer per l'experiència, jo sóc professora associada a la Pompeu, he estat vacària a productorar a l'UB, i la primera idea que posaria sobre la taula és que els nostres cossos, en els minuts, són racistes, són masculinistes. Jo m'he anat polititzant i feminitzant recentment. Són coses que travessen que no tenen a veure tant amb el gènere com... El que vull dir és la meva experiència en aquest cas a institució universitària he patit pràctiques masculinistes però també per part d'acompanyes professores, perquè entraven altres jocs de poder. En aquest sentit, jo desbincularia de homes dones, crec que la violència és del sistema en aquest sentit. I té a veure també, i precisament, la meva altra experiència d'ocen és a l'escola Massana, el gra universitari, on ens hem trobat una colla de replagades i associats, i allà he pres el que era el feminisme, de fet, i les cures de companys i companyes. Per tant, entenc que hi ha coses més de caràcter sistèmic, de violència sistèmica. Hi ha un aterratge més metodològic, el masculinisme, des d'un punt de vista metodològic, o no feminismes, també l'he trobat amb convocatòries. Quan em presenta un projecte d'investigació, ja em pregunten per la viabilitat i la investigació. Li explico que no hi ha fotografies de les dones que es preservin en els arxius en el lloc de violències prèvies o processos de descarte. Aleshores, de cop, el 8 no puc presentar-ho com a viabilitat del projecte, per girar una mica cap a coses. Per tant, aquesta seria una mica la meva resposta. Gràcies. Jo estic al Departament de la Comunicació, just en aquest campus, amb la Pilar Medina, i ara he vist la Núria, que no t'havia vist tota la tarda, i realment ha sigut un treball molt solitari. Les que hem treballat genera la Núria des de l'àmbit de cinema i jo des de l'àmbit del periodisme, des de l'any 98, quan vaig dir que feia una tesi sobre premsa juvenil femenina. Vosaltres ja sabeu què és això, el superpò. Recordeu el regatz, el lluc, que jo no llegia, perquè jo no llegia, però m'interessava molt com les meves amigues allò els fascinava. Aquí ho havia de dir molt petit, de fet, no ho deia ningú, i jo venia en periodisme i la Núria coneix, no? Les persones, al moment, i molt vergonya. A mi m'interessava molt això, no? Comprendre'ls per què és i no estudiar la redacció periodística, que era l'àmbit on jo donava la docència, per exemple. I mica en mica, la meva tesina sola, absolutament sola, la meva tesi sola, absolutament sola, l'apartament ha anat creixent, el canviant, han entrat altres disciplines, i això que penso que és molt bo, psicòlegs, antropòlegs, altres persones que estan en la part de comunicació, els grups han anat creixent, gent jove, que han vist la mentalitat, i hem obert moltes línies a molts grups. No tenim un grup específic de estudis de gènere, però sí que és una línia d'investigació a diferents grups, el de cinema, el d'anàlisis crític, el de joventut. I això també trobo que és positiu, que no hi hagi un únic grup, sinó que el gènere es transversalitzi amb diferents grups de recerca, i que puguem fer treballes conjunts. De fet, la Pilar i jo estem a diferents grups i fem recerques conjuntes. Em quedaria amb la imatge positiva que tot té un procés, tot té una evolució i s'ha d'insistir per seguir fent el que ens sembla que cal, que és això. Hola, sí, pare. Bé, recentment em pregunto amb el meu treball de fil de grau i què els homes queden. És una jornada sobre feminisme. Em pregunto, més bé constato, que a part del feminisme generalitza molt que és l'home, s'ha quedat a les superfícies sobre com són els homes, la mítica masculinitat hegemònica. Concretament m'estic iniciant en les anomenades noves masculinitats, o estudis sobre masculinitats, i no hi he, et meto que no, he entrat molt a fons, però una de les més preguntes és si té sentit aproximar-se aquests estudis des del feminisme. I si coneixeu aproximacions vosaltres o algú del públic, això, analitzar aquestes noves masculinitats del feminisme, i què us suscita, també, això. Bueno, començo jo per tenir el micro l'home. Bueno, jo... Et respon una mica també des de l'experiència de treball en aquest cas en fotografia personal, domèstica, aficionada, totalment des dels estudis en general dedicats a la imatge, Núria Vau, en cinema, no em sembla si no recordo malament també, si hi ha una tensió clara, també cap a, és a dir, agafant eines de constructives d'aquestes perspectives més feministes, precisament, diguéssim, el següent blanc era dir, bueno, i què passa amb la masculinitat, barra amb masculinitats. I a nivell d'imatge hi ha tota una línia plural de treball, precisament sobre la representació de certs canons, etcètera. En l'àmbit de la fotografia personal domèstica, el que m'he trobat és precisament amb una sèrie d'imatges que no haguessin estat possibles amb un altre tipus de canals de mitjans de comunicació, etcètera, que estan en aquesta esfera més d'un altre cop amb el públic. Per exemple, precisament la fotografia durant molt de temps, i parlo, per exemple, al principi de segle XX, tenia una altra capacitat de ser revelada a casa, d'analògica, i per tant, de manera dificultosa, tot això són materials que es troben en famílies, en cases, el tipic, allò, el bagul aquell, però jo sí que m'he trobat, en unes quantes companys, hem trobat materials d'álvoms, per exemple, d'homes, és a dir, fotografiant el seu company, amant, etcètera, el llit, amb una fotografia que s'ha fet ell, que la revela ell, i que la positiva ell, i la guarda l'àlbum. I amb això ens hem trobat en alguns casos, per arribar a aquest material de nou és molt difícil, però sí que hi ha, evidentment, des de la imatge, que té aquest poder de significació tan potent, i el que veig és aquí una cap, amb la fotografia i, sobretot, les pràctiques a aquestes aficionades, que hi ha hagut històrica, no ara amb les Instagrams, sinó que, des dels inicis, hi ha unes certes possibilitats d'autorrepresentació que, de cop, entren en els altres codis, per posar-ho així, com una experiència investigadora molt específica, no sé si alguna companya... Sí, jo potser recomanaria... Hi ha no algun estèsis, ja, sobre estudis de masculinitat. A mi se m'ha acudit la del Fernando Reiz, que està precisament a la Facultat de Belles Arts, i que té una mirada feminista, però no t'he ampliat molt més el tema. Crec que tant a la Marta com hi ha a mi ens agradaria poder investigar la construcció de la masculinitat a l'escola. Ens interessa, és un tema que ens interessa en les infàncies i en els joves, en les infàncies, perquè quan no compleixen amb masculinitats normatives, solen ser expulsats dels cercles i dels grups d'amics, en els joves, perquè l'abandonament escolar és més alt amb els nois, que amb les noies de secundària. Però també, quan ens van plantejar la contingut del projecte que us hem mostrat, ens van plantejar, ara toca fer-ho amb els nois, el típic. I per què no ho feu amb els nois? Ens han emergit uns resultats que ens porten cap a l'àmbit comunitari, no ens porten cap a explorar els nois. Jo crec que aquí cadascú investiga el que vol investigar, i que potser falta un gruix o un grup, una massa crítica, que es dediqui a desmuntar i investigar com es desmunta la masculinitat i com es reconstrueix. Nosaltres volem decidir per nosaltres cap on anirem i no entrar en aquest balanç de gènere, perquè potser la recerca és prou lenta i prou rica, com per continuar explorant què passa en relació a la comunitat. En història i arqueologia, sí que també hi ha molts estudis de masculinidades, i molts han estat inspirats per els famosos estudis de Connell o de Seidler. Lo que ocurre en arqueología es que los temas que se investigan en el pasado están muy relacionados con la masculinidad del presente, porque los historiadores mainstream, llamarlos así, representan muy bien esta masculinidad. Y lo que hacen es proyectar al pasado la lógica, su manera de ser en el presente. Entonces lo que se intenta hacer, desde el feminismo también, hombres y mujeres, es buscar otras maneras de ser hombre en el pasado y estudiar otras maneras de ser hombre en el pasado y demostrar la historicidad de esta manera de ser hombre. Jo crec que, que bàsicament el que ha sortit avui aquí, també és una mica les inquietuds de les que estàvem aquí xerrant, que evidentment tenim les nostres prioritats, però evidentment que existeixen estudis sobre masculinitat, històriques i contemporànies, amb adolescents i amb gent més gran, des de postulats dissidents i normatius, o sigui, això existeix, i de fet, com m'he comentat, hi ha molts llibres publicats i tèsies publicades. El meu posicionament, des de la perspectiva feminista, ja no des d'estudis de gènere, és que evidentment, jo crec que hem de ser inclusius, inclusives, i evidentment, el tema de la masculinitat, crec que s'ha de construir, i jo no dedicaré de construir la seva identitat, sinó que possiblement haig de ser el propi home, la seva agència, o home feminista, que s'ho replanteixi, tot i que era treballar-ho també, però jo crec que és una feina, com si bé nosaltres hem hagut de fer-nos-la, des de moltes perspectives, de curar-nos, de mimar-nos, de ser que m'estàvem, i alguns cop justificar-nos per què estem fent això, crec que és feina seva, jo la comparteixo, i tot i molt bé, però no és el que jo hauria de fer. No crec que sigui el que jo hagi de fer. Bueno, buenas, gracias, de nuevo, a vosotras. Quería poner un poco más sobre la mesa más explícitamente, algo que creo que ha quedado un poco implícito, pero que se ha comentado que esto de este tema de los cuidados, sobre todo, aquí hablo más de la parte de metodología, y quería saber vuestra opinión al respecto de... porque creo que es una cuestión que también, desde una perspectiva feminista, pues tiene sentido que se trate, que es, además, como decía Idina y tal, no tanto en los sujetos de estudio, sino en los sujetos investigadores, qué consecuencias, qué procesos, qué trabas, porque son extra. O sea, hay más, creo que además todos los obstáculos a nivel... Perdón, no he dicho el tema, de salud mental, estaba aquí ya, lo siento. A nivel de salud mental, por ejemplo, como Ecerina, que eso se fomenta mucho otro tipo de salud y se descuadra esta, creo que también estaría muy interesante explicitar todo esto. Si estamos explicitando nuestra perspectiva, nuestra sujetividad, nuestra... bueno, todas las cosas que nos componen como sujetos individuales, creo que también habría que incluir, pues bueno, las consecuencias en nuestra salud mental, que tiene a ejercer un tipo de investigación determinada, en un contexto determinado, que es como lo que estáis comentando, porque siento que a veces ejerce una falac idea de igualdad en el tema de exigencia sin tener en cuenta una materialidad muy importante, que es... bueno, es que son datos. O sea, hay más, por lo menos, diagnóstico de trastorno de salud mental en mujeres, por ejemplo. No sé por qué no deberíamos... yo estuve investigando un poco sobre el tema del suicidio, porque como es curioso que el suicidio hay más hombres que se suicidan, pero hay más mujeres. O sea, que no hay una correlación en el sentido de presión y tal. Y sin embargo, creo que no lo explicitamos nada, cuando es una parte muy importante que sí que afecta a nuestra investigación y a los resultados que podramos obtener. Y a la hora de planear, por ejemplo, los cronogramas, tener mucho más en cuenta nuestras necesidades, nuestros cuidados, y no solo las exigencias externas, no sé qué pensáis así sobre esto. No, vull dir, crec que has parlat com de molts temes, però jo vull parlar d'un, com de lo que has dit. Em quedo amb una cosa que és el tema de les cures i la salut mental dintre de l'acadèmia, entre les propies universitats. I jo crec que és un tema molt urgent que tractem i que comença a ser molt preocupant. Ara no me'n recordo i queda així una mica en abstracte, però la mà de persones amb depressió que hi ha quan estan fent la tesi doctoral i tot el que implica tot aquest procés de fer tesis doctorals, jo crec que hi ha molts temes que ens hauríem de fer mirar. Primers, les exigències, tot aquest tema del reconeixement, la competitivitat que hi ha dins d'aquest món, la solitud, també moltes vegades dels processos de recerca. I crec que entre femenistes s'intenta vegades peliar, intentem crear aquestes xarxes de solidaritat entre nosaltres, però moltes vegades la recerca acaba sent una feina molt solitària, sobretot en algunes disciplines, on és un treball molt individual el que s'ha de fer. Contra això, crec que està bé com trobar espais col·lectius, com aquest, que és un, en compartir entre nosaltres, en veure'ns els cares, en poder veure que el que et passa a tu li passa a la del costat, i crec que això és molt important. També un altre tema és el de les jerarquies a dintre de l'acadèmia, que no només són en relació a temes de gènere, abans ho comentàvem dinant, sempre parlo de la capa de Harry Potter, que implica en determinades posicions per les que no veu llegir Harry Potter, és una capa que el fa invisible. I crec que molt es portem a aquesta capa de Harry Potter durant molts anys a la nostra vida, sobretot per temes de gènere, però sobretot temes d'edat i de posició d'indra de la universitat, que no aconsegueixes tenir una certa posició d'indra de la universitat i et mous en enviants acadèmiques, ets absolutament invisible, ningú et pregunta ni qui ets, ni com et dius, ni d'on vens. El tema de la llengua, també, la jamonia de l'anglès d'indra de l'acadèmia i el no parlar un anglès perfecte o parlar-lo amb accés, no escriure el com, se suposa que l'hauria d'escriure, implica també una sèrie de discriminacions que pot tenir a veure amb poder o no publicar, fins i tot. I, aviam, temes de necessitat, i d'on sembla que ets. Jo, aquí, soc blanca, i considero que tinc un privilegi blanc, però a mi m'han vist com no blanca, en molts llocs, al nord d'Europa o als Estats Units, que em consideren no blanca, que al principi no ho entenia, llavors hi ha anat entenent com funcionen aquests processos de racialització i com varien segons el context. I l'últim, però que segurament és el més important, és la precarietat, la precarietat d'un sistema neoliberal, de recerca i d'universitats que ens condemna moltes, quan les que hem acabat la tesi o les que l'hem fet a partir de la crisi, sobretot, que no vol dir que no n'hi hagués abans, però crec que és extrem, el nivell de precarietat que estem assumint, tot el tema dels associats de les... que abans has comentat, el tema dels associats de les universitats, que ens està aguantant una universitat neoliberal en base a precaritzar, sobretot la gent jove, però gent que ja comença a no ser tan jove, que continua estant en la mateixa situació. I podria estar una hora, però ja passa la paraula. Crec que només farem una punt, suposo que entenc que també estem una mica boges de fer el que fem i resistir en el que fem i com negociem amb les nostres cotidianitats. Jo, que aquesta setmana he començat a donar classes al grau d'estudis de gènere de l'autònoma, amb una assignatura molt bonica, que és Història del Feminisme a l'Educació, i la Marta també hi dona classes, la Sara també. I una de les coses que ens està agradant molt és com aconseguim acompanyar o reflexionar i treballar amb aquesta co-construcció de narratives amb els estudiants, incluent-hi la vulnerabilitat, les formes de precarietat del jo, a més a més amb situacions de trànsit, vull dir que està sent molt complexa i molt xulo. I aquesta setmana, les presentacions que han fet els estudiants, que s'havien de presentar a partir del relat d'un altre, clar, el grau de generositat en compartir les seves experiències, jo no l'he vist en d'altres grups. És a dir, que d'alguna manera ser feminista inclou estar disposat a exposar-se, a revisar-se, a desmuntar-se, a tornar-se a muntar. Per tant, implica una resistència, una capacitat de resiliència bastant important, perquè s'està assumint que tot és transitori i que t'estàs construint cap a una identitat investigadora que no saps quina és encara i que t'estàs desplaçant de la gemònica. Llavors, m'agradaria que tota la institució universitària i els centres de recerca fessin aquests exercicis de tant en tant d'incloure's, d'explicar allò que no el genera benestar en la seva feina. Jo crec que precisament des d'una lectura feminista, aquest expressar, avui he sentit la paraula autocuidada moltes vegades, i això habitualment no se sent en un congress o en jornades de recerca. Era una pregunta difícil. Jo estaria d'acord amb l'autocuidada, però jo des d'un punt de vista feminista i per un altre tipus de món possible que és el que volem, jo parlaria de la necessitat de xarxes de cura, de la nostra responsabilitat per l'altra, per la interdependència en la cura. I en aquest sentit, de quina manera, en funció de l'edat, quan més edat, també des d'un punt de vista feminista, sento jo que tinc més responsabilitat per l'altra, que està més precaritzat en aquest sentit. Llavors, demanar autocuidada em sembla estar bé, perquè, si no, pot generar vincles de dependència que no són saludables, però també que l'espai de grup de treball ha de ser un espai de treball de cura i de respecte i de interdependència mutua, i això sí que és un bolet. Jo no demanava, jo em agradava molt de les joves investigadores, és que tenen molt clara aquesta consciència de que s'han d'autocoïdar i que una forma d'autocoïdar-se és fer xarxa entre elles. Jo, en el seu moment, no ho vaig aprendre. No es que demani més. Ja entenc que la globalització de la cura passa perquè els altres es facin responsables. I que, realment, potser és una cosa que estem veient, que l'acadèmia és neoliberal, que l'eficàcia i l'eficiència genera patiment mental, i llavors hi ha exercicis puntuals de resistència personal, però també de poder generar espais, de poder parlar d'aquestes coses. Sense caure en el victimisme és que és difícil. És una frontera difícil, però jo crec que se pot generar. I una frase que dic a vegades a l'autoestima, per l'autoeficàcia, i a l'autoestima per l'eteroestima. I, en aquest sentit, els que són més vells tenim aquesta responsabilitat més gran. Però bé. Que estic més d'acord amb Núria en el sentit de que és estructural. Tiene que cambiar a nivel estructural. Me parece que las exigencias a las investigadoras están todavía pensadas para un mundo masculino en el que el hombre solo tiene que dedicarse a la feina, a lo que tiene que hacer. Y eso no, ya, es que no es. O sea, ni es ni tiene ningún sentido. Entonces, por mucho que nosotros hagamos redes y tal, si eso no cambia de forma estructural, es que es absolutamente imposible. O sea, la cantidad de tiempo que hay que dedicar para estar bien con el uno y con la una y con las otras, y con todo, no hace compatible esa vida con las exigencias encima. Como tú decías, que cuanto más joven, más exigencia. Además, cuando encima estás más percarizado y tienes menos medios. Creo que habría que dar un golpe más de base. Pero, obviamente, mientras tanto, cuidados y tal, por supuesto. Claro, claro, de momento. Sí, sí, total, total. En el río Unido las doctorandas podemos pedirnos seis meses durante nuestro doctorado por problemas que tenemos de agobio de estrés, seis meses de parón en el que no cobras, está ya puesto explícito que por depresión ansiedad te puedes pedir hasta un máximo de seis meses en tus tres años, porque ahí son tres años. Y, por supuesto, está como en tu contrato. Tienes seis meses para descansar de tu ansiedad. Y como todas las personas lo acaban, bueno, todas, pero hay un porcentaje muy alto de las personas que tienen que parar, que hace tres años por ley todas las universidades tenían que tener, bueno, hay en todas las universidades, terapia gratuita para todas, pero principalmente para doctorandas. Y creo que fue el año pasado que salió un artículo que decía que las personas que estaban dando terapia a las universidades, al mejor en enero, se había acabado el cupo para que te pudieran ver en todo ese año académico. Em sap greu trencar aquest bon filen que tenim i aquestes ganes de continuar conversant, no? Però és que són les set. I s'havia previst acabar les set, i, a més a més, aquí hi ha la festa de la llum. I em van dir si queu puntuals, perquè la Pompeu participa en això de la festa de la llum, i aquí hi ha instal·lacions i no sé què. O sigui que ho podeu aprofitar, sortim d'aquí per fer un recorregut pel barri i gaudir d'això. Bé, ha estat un gaudiment, un gaudi total. A mi m'agradaria això. Això tingués continuïtat. En tindrà una mica, perquè prepararem una publicació. Entre la Rosa i jo, ara, prepararem un monogràfic sobre el tema, i per tant demanarem col·laboració per escriure algun article. Per tant, ho podrem llegir, això s'han registrat. Per tant, hi ha la grapació, es pot veure, es pot rebeure, es pot treballar. I no ho sé, Rosa, tingués alguna cosa. Unes paraules d'agraïment i de sinceritat. I és que la jornada que hem plantejat, o que havíem plantejat per portar termes avui, va sortir d'un espai informal, un dia que ens vam trobar amb la Montserrat, i vam dir, ostres, va, intentem quedar, quedem unes quantes i... i parlem, no? I veure què som, què fem, coneixem-nos una mica més, i això, bàsicament. Això va anar així, i estem corpreses i gratament sorpreses de la recepció que ha tingut, i de la gent que heu vingut, també de l'acceptació per part de la gent que ha vingut i s'ha sentat aquí baix, en formació i no formació, i que per a nosaltres ha sigut una sorpresa, ens anàvem fent captures del formulari amb WhatsApp de Montserrat. Montserrat, tant que vam haver de canviar l'espai, volíem fer-ho amb una aula que fos menjaràrquica, que fos completament plana, que no hi hagués res, però clar, no hi cabíem. I bé, crec que això és una... que hi ha interès, nosaltres ho vam fer, bàsicament, per poder comunicar-nos, i poder créixer, i poder discutir, i reflexionar, i ens sentim una mica amb l'obligació de que tingui continuïtat. Sí, sí, va, m'agradaria moltíssim. Va, farem l'endreïnat. Farem l'endreïnat. I res, per tancar, doncs això, moltíssimes gràcies... Agrair-vos. Qui no tingui encara el certificat d'assistència, encara en tenim uns quants aquí, no, per repartir. Val, en tenim, perquè el necessiti, d'acord? Moltíssimes gràcies, i res. Ha sigut un 14 de febrer de construït.