 Bon dia a tots i a totes. Benvingudes a la Model, un dels equipaments de memòria de la ciutat, que en els propers anys encara es desenvoluparà més i usarà més del que és actualment. Avui som aquí per presentar-vos aquestes jornades internacionals, titulades, refugis, ciutadania, memòria i subsol a Europa. I ho fem a Barcelona, i aquest és un dels primers congressos en què hi ha un congress internacional en el que fem aquesta comparativa dels refugis barcelonins amb els refugis d'altres capitals europeus. M'acompanyen a la taula les persones que han tirat endavant aquest congress que l'han organitzat i també d'altres dispositius que us explicarem, perquè avui tot just comencem un dispositiu per recordar, per difondre, per reflexionar sobre els refugis a Barcelona, en comparativa amb els refugis arreu del món i ara ho anirem explicant una mica més. Comencem avui amb aquest congress internacional, seguirem amb una exposició i continuarem amb dos llibres. Però jo ara passo la paraula primer en Jordi Guixé, el director de l'Observatori Europeu de Memòries, de la Fundació Solidaritat de la Universitat de Barcelona i després els comissaris de l'exposició en Xavi Domena, qui l'Anna Sánchez. Per tant, endavant, Jordi. Gràcies, Jordi. Molt bon dia a tots i a tots. Moltes gràcies. En el Xavi, Jordi, també, companys de taula i tots els ponents, amics, assistents i també els col·laboradors que participaran en les diferents sessions de treball i les taules vinguts de diferents llocs d'Europa I abans de tot, perquè sempre m'ho deixo al final, els agraïments que ha fet possible que col·loquin internacional a part de l'Observatori Europeu de Memòries, que quan el Xavi em va trucar ja fa molt temps, tenim un projecte, hem parlat amb l'Ajuntament de Barcelona sobre els bombardeixos, els refugis. L'Anna té un material molt bo, fotogràfic, de documentació, de tants milers de refugis, de tant en tant de refugis, perdó, vaig dir que sí, ja en parlarem, però endavant no podia ser de cap altra manera i també en el marc d'un conveni de col·laboració que ja és llargui i conegut i fructífer, no només sobre aquests temes de refugis a aquest Congrés sinó sobre altres coses i desenvolupament d'activitats i polítics de memòria amb l'Ajuntament de Barcelona i la Rajudiria de Memòria. Per tant, agraia l'Ajuntament de Barcelona i la Rajudiria per la tasca i per aquesta col·laboració també, a l'Àngels, el Jaume Muñoz i l'Àxel, que està per allà. El servei d'arqueologia que han col·laborat i han format part molt activa sobre els continguts i també sobre la estructura de part d'aquests continguts de l'Ajuntament. El Josep Pujàs, el Xavi MES, els comissaris de l'exposició que us en parlaran ells, que ja ho he citat, el Xavi Domènic i l'Anna Sánchez. També l'equip nostre i l'equip de traductores i d'interprets, el Silvia Pallà, que està per allà i que molt amablement ens ha portat un cafè abans. I també l'equip nostre, l'Andrea, la Milanca, el Ricard Conesa per la seva gran tasca i també la Fernanda, que estan per allà darrere. Vec que arribi també el Xavi Arnavat. Bon dia. Ai, el Ramon, perdó. I res més, i també el personal d'aquí, amb aquestes i altres activitats, exposicions, aquesta gestió una miqueta del ment trastant, que també estem col·laborant des de l'Observatori, per aquest espai de memòria que esperem també seguir tirant endavant, amb aquestes polítiques públiques de memòria municipals, que és la model, la Teresa L'Àngels i la Laia. No sé si segur que m'he descuidat algú, però era obligatori agrair-hi aquesta gent. I res més, la reflexió sobre el Congrés sempre és aquesta visió transnacional, que des de l'Observatori ja fa 10 anys que apliquem, quan parlem també dels usos del passat, de les polítiques de memòria, amb aquest cas també, aquesta mirada més artística, més documentalista, a través d'aquesta exposició que us explicaran, però també aquesta reflexió d'aquell llegat subterrani, d'aquests traumes també socials civils, però també que tenen que veure molt amb la rescat i la transmissió contemporània a través de disciplines, no només com la història, sinó com hem parlat de la fotografia i d'altres, però també de l'archiologia, de l'antropologia, inclús del turisme memorial, també el Sr. Contel, que fa anys i anys que des del món associatiu ha de fer visites guiades als refugis de Gràcia, sobretot de la plaça del Diamant, etcètera, etcètera. Això en parlarem durant tot aquestes jornades, aquesta visió repeteixo sempre transnacional, aquesta visió comparada, que jo penso que ens ajudi a comprendre molt més bé els processos memorials, els processos de patrimonialització també d'aquests espais de memòria, moltes vegades amb gelos, perquè no dir-ho, sempre ens comparem amb els processos alemanys i francesos i anglèsos, etcètera, però amb gelos sí, perquè aquí quan vam començar uns quants, ja fa molts anys, i ho recordeu alguns del nostre equip i companys meus, que anàvem en cascos per tot Catalunya visitant refugis, perquè tots els ajuntaments, teníem molts problemes a l'hora de parlar de víctimes, de morts, de fosses comunes, però en canvi, semblava que la memòria, ja m'ho discutirà, però la memòria dels refugis era molt més amable, molt més positiva, molt més agradable, i ajuntaments de tots colors polítics, aquell moment Barcelona ja havia recuperat el 307 i el de Gràcia, però altres poblacions, com que aquells moments hi havia diners polítics polguers de la memòria, que no hi ha hagut mai més, per això estem com estem, que encara ensenyarem les fotos que posarem, aquestes conferències, ensenyarem les fotos dels refugis que es van recuperar allò que diem la deca del record, que és la deca dels 2011. I d'alguna manera, diguéssim, potser estic enrotllant-me com una mica nostàlgicament, però sí que és veritat que va ser un dels punts més importants, jo diria que amb la recuperació de vestigis de guerra, búnquers, trinxeres i fronts, òbviament tot el tema se mentiris, ja el Ricard coneix allà que el controlé plenament, i el tercer, o possiblement el primer, va ser la recuperació dels refugis antiaris de la Guerra Civil, i totes les poblacions, o la majoria de poblacions, van tenir mil milions de projectes, i de demandes de projectes, òbviament, no es van realitzar totes sobre refugis, fins i tot van posar un dilema i un problema, vam fer jornades per debatre, i també es va parlar del cas de Barcelona, que cada barri, cada districte amb tot el seu dret del món volia recuperar uns refugis visitables per la població civil. I en el fons són espais, a part de que arqueològicament i els experts ens ho explicareu, i arquitectònicament també hi ha experts i experts que ens ho explicareu, són espais molt interessants, perquè com sabeu, ens transmet tota una memòria, transmet una sensació a llocs originals, que també és important a l'hora de la transmissió memorial, i sobretot són espais magnífics per poder fer pedagogia i formacions educatives, els més joves, que és el que sempre ens preocupa, els que ja ens començem a fer grans, de com fer arribar tot aquestes diatribes i aquests abatars de la memòria democràtica, a part de les escoles, els joves i els grups de joves de les societats contemporànies. I, sense enrotllar-me més, passo la paraula als meus col·legues i als companys i amics, i espero que siguin interessants. Crec que no haurien de ser les últimes, hauria de ser un punt de partida, m'agrada l'esforç de ser-ho gran per arribar fins aquí, i res més ja anirem debatent i parlant sobre aquestes temàtiques durant aquests dos dies benvingudes i benvinguts, i gràcies. D'acord, perdoneu-ho. Benvinguts, benvingudes. Jo anava a fer una part d'agraïments, no m'estendré massa perquè el Jordi ja ha fet tots els agraïments. I per haver, en aquest sentit, però, efectivament, anava a agrair la regidoria de la memòria, la iniciativa i l'impuls que ha tingut, tant per analitzar aquestes jornades com per l'exposició posterior, sobre els refugis de Barcelona, com totes les altres iniciatives que ha anat impulsant la regidoria, el servei d'arqueologia, la unitat de surtsol, fins i tot de Mossos d'Esquadra, que ha fet una feina molt important per poder accedir a molts dels refugis que, actualment, en alguns casos, és difícil accedir i, per falta d'oxigen, per les condicions materials que es troben, agrair-ho a tots els actors que han participat per posar-hi per aquestes jornades i agrair-lo, efectivament, al laboró, que és la paraula que m'ha precedit el Jordi Guixé. Per què avui? Per què un 16 de març de 2023 ens trobem totes i tots aquí per parlar d'això? Perquè un 16 de març de fa 85 anys, un terrible telegrama firmat pel dictador fascista italià Benito Mussolini, era enviat al general responsable de l'aviaci de la Generalitat de Mallorca i el telegrama deia el següent. Dins d'ara, d'esta notte, acción violenta sub-Barcelona con martelamento diluito en el tempo. Era avun telegrama que anunciava que el com que ja havia passat, havia passat abans el 30 de gener del 38, té com a gran símbol la plaça San Felipe Neri i l'amor dels infants del Pase San Felipe Neri, que és el bombardamento de Tapeto, uns bombardejos en els quals la població civil no és una víctima colateral, sinó que la població civil és l'objectiu principal de la guerra. En aquest sentit, en aquest telegrama terrible de Mussolini, s'iniciaven els bombardejos més cruents que viure la ciutat de Barcelona, en el 16, 17 i 18 de març de 1938, en el qual durant 41 hores seguides aquesta ciutat serà bombardejada massivament, buscant provocar el dictador Mussolini i deia que la guerra integral és pietat, és a dir, la guerra integral total i despiadada en el qual la gent coneixerà els italians i deia, sí, no per la seva capacitat de provocar el somriure o de tocar la mandolina, deia, sí, sinó de provocar el terror i crear l'inferno a la terra, perquè és que arribin els bombardejos. Aquests bombardejos van ser totalment terribles. De fet, és la primera vegada, en el cas de la guerra civil espanyola, en el qual el Departament d'Estat d'Estats Units treu la nota, dient, això és inadmisible, que s'està produint aquesta nova tècnica de guerra, és el seu terreny inadmisible, és la primera vegada que el baticar reacciona demanant a Franco que no segueixin actuant en aquest sentit, és també, imagineu, la dimensió d'un fenomen que era completament nou en aquells moments, després es farà terriblement usual a Europa i al món, però ja completament nou, l'ambaixador de la Manya nazi envia un comunicat a Berlín, bàsicament, dient, potser ens estem passant, l'ambaixador de la Manya nazi, és a dir, la dimensió d'un nou tipus de guerra que era absolutament nou en aquells moments provoca l'escàndol internacional, malauradament, després aquest escàndol internacional anirà desapareixent davant d'aquestes noves tècniques de guerra. Barcelona té, en aquest cas, la ciutat de Barcelona en el desenvolupament de la nova lògica de la guerra total, que havia nascut la primera guerra mundial i arribarà al seu zenit, a la segona guerra mundial, Barcelona és un capítol essencial d'aquest desenvolupament. I també ho és la reacció de la ciutadania, la reacció de les institucions republicanes i de la ciutadania de Barcelona, fer-ho en aquest fenomen. I aquesta reacció, bàsicament, s'intetitza en el que posteriorment es coneixerà i es coneixerà els debats britànics, el model de Barcelona de construcció col·lectiva de més de 1.322 refugis que tenim sensats ara, i que expliquen per què, tot i que aquests tres dies van ser una ferocitat enorme, de una brutalitat enorme, fins a 44 tonnades de bombes, es van tirar a la ciutat de Barcelona durant 41 hores seguides, es va produir malauradament 670 molts pels bombardejos. Però és una proporció... Deixeu-me posar moltes cometes, baixant en comparació a la ferocitat de l'atac, i això té a veure amb la capacitat de la construcció col·lectiva dels refugis. Per tant, avui iniciem una commemoració, i aquesta commemoració la convertim en una reflexió. Una reflexió per què, i en quin sentit? Allò que en aquells moments era claríssim, que era una experiència europea compartida, i en la qual Barcelona és un paper central i, de fet, en el debat sobre la construcció dels refugis posteriors a la Segona Guerra Mundial, el model de Barcelona, i està present en aquest debat, posteriorment, allò que va ser una història compartida, una experiència compartida, tant el tema dels bombardejos com el tema dels refugis, no es va convertir en una memòria compartida. I no es va convertir en una memòria compartida, bàsicament, perquè quan la majoria de països d'Europa sortien del Malson feixista, amb la rota del nas i feixisme, aquí tots just començaven a entrar a la negre nit franquista. I, per tant, durant 40 anys, vam estar absolutament sense de qualsevol debat en la construcció de la memòria de la Segona Guerra Mundial, de la memòria dels anys 30 i de les memòries democràtiques. I ara creiem que aquest debat és important no només per situar el cas de Barcelona en el context europeu, sinó perquè entenem que el debat sobre els tractaments memorials que s'ha fet en el cas dels refugis, els tractaments històrics, els tractaments arqueològics i els tractaments memorials que s'han fet amb els refugis ens enforteix mutuament. És a dir, situar el cas de Barcelona en el context europeu, ajuda a explicar també com es desenvolupa aquesta història europea, però també ens ajuda a nosaltres a entendre i a explicar-nos a nosaltres mateixos i a nosaltres mateixes, i també a iniciar un debat sobre què fem aquesta memòria. És a dir, el Jordi Guissier ho senyalava i ho senyalava certament. La memòria dels refugis és probablement una de les memòries... Moltes vegades, quan parlem de la Guerra Civil d'Espanyola, parlem dels fets de maig, parlem de les polèmiques judològiques, parlem de moltes coses. La gran experiència col·lectiva de la guerra és la Guerra Total. És la nova experiència de la Guerra Total, el fet que tant espai de guerra i de la regra guarda com la primera línia de ferons. I en aquesta experiència col·lectiva de la Guerra Total hi ha un gran esforç, una gran apupella col·lectiva, un esforç colossal, absolutament inaudit de construcció massiva de refugis per part de la ciutadania, la majoria de les institucions per part de la ciutadania. Per tant, quan parlem d'aquesta memòria estem parlant d'un dels centres nodals d'una de les experiències més col·lectives que es viu en la persona en aquells moments de resistència contra els atacs feixistes. I és això pel qual espero que ens puguin trobar aquests dos dies i debatre sobre com encarar la construcció d'aquesta memòria i com encarar els usos, presents i futurs d'aquesta mateixa memòria. Espero que sí. Bon dia a totes. Moltes gràcies, sobretot a les que heu vingut de lluny. Molts de vosaltres vaig tenir contactes en el darrer any. Un contacte intens que més ha ajudat a construir aquesta exposició que es podrà veure a partir del 30 de març aquí a la model, 1322. I després del que s'ha dit a la taula, jo voldria recordar algunes de les claus, de les llavors d'aquest projecte, d'aquestes jornades internacionals. Fa un any, just fa un any, jo estava a Londres visitant refugis i després vaig anar a Berlín. I de totes d'aquests viatges em va quedar una sensació molt trista, que era que realment a fora es coneixia a Barcelona com a camp de proves de la Segona Era Mundial i tant historiadors, activistes, representants, associacions que gestionen aquest patrimoni a fora, tenien molt clar que a Barcelona havia estat brutalment bombardejada, però molt poca gent coneixia el patrimoni de refugis i pràcticament ningú coneixia el que seria batejat al Parlament Britànic com a model Barcelona. Pràcticament ningú coneix un document que es diu Gissons de Barcelona, que és espectacular, està escrit per un comandant baterà de la Primera Guerra Mundial que va ser enviat a Barcelona l'abril del 38, just un mes després dels atacs de març, perquè el govern britànic volia tenir un informe de primera mà sobre el terreny de què estava fent la Barcelona Republicana. Ell redacta un dels documents més importants de la defensa passiva catalana, que a més es deia Gissons de Barcelona consells per a les autoritats locals i als ciutadans particulars. Aquest document va ser fruit d'un intens debat a les portes de la Segona Guerra Mundial, l'any 38 i el 39, igual que les declaracions de Ramon Pereira explicant aquest model Barcelona, aquest refugi subterrani comunitari, construït d'una manera molt concreta que havia ajudat a salvar milers de vida a Barcelona, no serveix, com us explicava el Xavi, per generar una memòria compartida. Realment, ara, 85 anys més tard, tampoc tenim aquest coneixement en comú de què estem fent a Alemanya, què s'està fent a Londres, a Barcelona. Quan he anat a Berlín, a Múnich, a Manchester, a Londres, a París, he intentat saber què coneixen de nosaltres i què estan fent ells ara. Aquestes dues preguntes estan en la fundació d'aquestes jornades, perquè aquestes jornades volen posar Barcelona en el mapa de memòria de refugis d'Europa, però també volen conèixer què s'està fent amb aquest patrimoni de Segona Guerra Mundial, de Guerra Freda, en altres ciutats. I realment és sorprenent a Londres, sabeu, hi ha una iniciativa privada de fer el camp sota la ciutat, de fer cultius, aquests refugis de profunditat. També hi ha un model de memorialització de la vida institucional del govern amb les warrums i tots els refugis del govern britànic. És interessantíssim. El que s'està fent a Berlín, a l'Arc contemporani exposat als búnkers o a l'escola de música de Múnich, al refugi de Hitler, realment són iniciatives, també la memorialització a París amb el museu de l'alliberament, col·locada sobre aquell refugi de la resistència, d'aquest lloc de comandament de la resistència francesa, són iniciatives que no acabem de conèixer bé aquí, i el que hem intentat amb aquestes jornades és apropar-les i mostrar el que estem fent nosaltres amb el nostre patrimoni. Després del que s'ha explicat, sí que volia afegir en tot aquest procés que hem tingut per fer aquesta exposició que es podrà veure a partir del 30 de març. Hem constatat la invisibilitat històrica de les dones en la memòria dels refugis. Segur que no us sorprem això, però sí que ho volia compartir perquè normalment passen a la història els herois militars, els responsables de la defensa activa. Ha estat molt complicat trobar noms de dones vinculades a Barcelona, el patrimoni de refugis. Sabem d'una manera poc consistent que van formar part d'aquell contingent de mà d'obra que construïa els refugis, però ho sabem d'una manera molt difusa. No tenim realment clar el seu testimoni, tampoc surten a les fotografies. I jo pensava que això era una cosa que ens passava només a nosaltres, però no, si viatgem i busquem la memòria de les dones en els refugis europeus, tampoc hi són. La memòria de les brigadistes, de les partisanes, de les infermeres, de les veïnes que van construir aquest patrimoni extraordinari, tampoc es troba Europa. El cas de París és especialment sintomàtic. No sé si coneixeu, no sé si sabeu qui és Cécile Rol Tangui. Era la dona que va escriure la crida, la resistència i amb ella va començar l'alliberament de París. Avui, el refugi, des d'on ho va fer, porta el nom del seu marit. Això, Passaparis i a Barcelona, hem intentat revertir aquesta situació, costa moltíssim, costa molt trobar els noms de dones i continua sent d'una invisibilitat i un anonimat realment indignant. Res més, espero que tinguem un parell de dies per debatre sobre tot això i moltes gràcies per estar avui aquí. Molt bé. Moltes gràcies per totes les intervencions. Barcelona va ser pionera en la defensa passiva. Va ser pionera en aquest moviment civil, en aquest moviment ciutadà i també institucional d'autoprotecció. I jo diria que des de fa dècades la ciutat de Barcelona també és pionera en l'estudi i en el coneixement dels seus refugis. I aquí vull posar de regabança la importància de la tasca del servei d'arquologia que des de fa molts i molts anys està catalogant, investigant, excavant, difonent, assessorant. I hem aconseguit tirar endavant aquesta pàgina web que vam presentar fa uns mesos en què hi ha tots els refugis documentats fins avui i que fins i tot podem entrar en els informes i en alguns i podem fer visites 3D. Barcelona, ciutat de refugis, darrerament s'han incorporat fins avui vídeos de tres dimensions més sobre els refugis. Durant aquest 2022 s'han fet, durant l'any 2022 s'han fet 14 intervencions en refugis, 14 intervencions arqueològiques. I s'han entescobert alguns en què no s'havia entrat com els del carrer Piqué, els del carrer Vantalló, es va tornar a entrar els de la plaça Mercadal, properament també podrem anunciar la recuperació de la Torra de la Sagrera. Per tant, hi ha una feina ingent que no s'acaba i que no s'atura per part del servei d'arqueologia de documentació, de catalogació, de tots aquests refugis. Tenim un coneixement amplíssim sobre tot allò que tenim i necessitem més. Perquè aquestes jornades el que també ens volem preguntar és, bé, i ara què? En tenim 1.322 documentats, en poden sortir més, hi haurà la possibilitat d'entrar més, però sabem que amb molts d'aquests no seran mai visitables, per temes de seguretat, i tant mateix hi són. I què hi farem? Què han fet en altres ciutats europees? De quina manera els han recuperat? Com es poden recuperar per a la ciutadania? Els hem de senyalar, hem de seguir fent pàgines webs, hem d'obrir més a la ciutadania, què és el que hem de fer? Hem de reflexionar i ho hem de fer amb aquestes experiències internacionals. D'aquí la importància d'aquestes jornades, perquè han de marcar quin és el futur municipal pel que fa aquest objecte refugi, aquest objecte patrimonial, aquest objecte de memòria, aquest objecte que existeix, que és present en la nostra ciutat, que és present en el nostre subsol i que encara difondra més i de quina manera ho farem. Això és el que ens hem de preguntar i sobretot compartir experiències. Aquestes són les jornades en què hi ha arqueòlegs, historiadors, d'altres tipus d'investigadors, arquitectes però també activistes per la memòria. Moltes de les memòries dels nostres refugis no haurien sortit a la llum sense entitats de barri, sense entitats que han batllat la protecció del patrimoni. I després les institucions i tants d'altres ja han anat al darrere. Per tant, també hi han de ser en aquestes jornades i també han de dir-hi la seva de quina manera volem explicar la història dels nostres barris, la història de les nostres ciutats. Aquestes jornades volen ser això una reflexió memorial, una reflexió patrimonial, una reflexió sobre el llegat cultural que representen aquests refugis i també una reflexió molt més pragmàtica que és això. I ara què en fem? De tots aquests espais que molts no podran ser mai visitables. Hi ha una voluntat sempre, quan s'anuncia, quan es veu que s'ha fet un obra i que apareix la boca d'un refugi, com els veïns ràpidament hi volen entrar. I és complicat fer-ho. Primer perquè hi ha problemes de seguretat però moltes vegades perquè tampoc no estan acabats o durant aquestes dècades hi ha hagut altres problemàtiques. Hi ha una voluntat molt clara d'apropar-se el refugi i unes dificultats que fan que vegades hàgim de donar moltes explicacions de per què no es poden recuperar. Doncs això és com que també hem de tractar en aquí. I també tenim l'exposició i després tindrem dos llibres més, el catàleg i també també tindrem el llibre de la web dels refugis en què tindrem uns altres uns altres objectes que podrem tenir a les nostres mans o la pàgina web, però en canvi què farem quan passegem pel carrer i sapiguem que hi ha un refugi a sota. Els hem de senyalar. Hem de senyalar 1.322 refugis a la ciutat de Barcelona. Com volem de fer això? Doncs aquestes són preguntes que jo crec que queden per la reflexió en aquestes jornades i després, evidentment des de l'Ajuntament, des de la Rajudaria de memòria democràtica, des de l'àrea de cultura en general, haurem de prendre decisions com els obrim, de quina manera, com els ensenyem, com els expliquem i com els ensenyarem en el nostre espai públic. Per tant, doncs, moltíssimes gràcies als organitzadors. Us convidem la setmana que ve el dia 30 a que vingueu també a la presentació de l'exposició i que vagin molt bé les jornades. Moltíssimes gràcies.