 Molt bon vespre a tothom. Jo crec que ha sigut un Congrés excel·lent on hem vist el cas de Barcelona en profunditat, però també un context de la resta de l'estat internacional amb el que hem après moltíssim. Jo crec que han quedat molt ben representats tots els implicats en una recerca com aquesta, des del teixit acadèmic fins al teixit memorial i, evidentment, el paper de les institucions en el cas de Barcelona, la importància de la feina del servei d'arqueologia i, per tant, començaria agraint a tots aquests implicats l'organització d'aquestes jornades, el servei d'arqueologia en Josep Pujadas, la Montse Pujes, la Carme Miró, el Xavi M.S., etcètera, cadascun dels seus membres, l'Euròm, el Jordi Guixè que heu vist, el Ricard Conesa i la resta del seu equip. Bé, s'ha dit ara, també, com que el Xavi va estar a l'obertura, i ara a la clausura d'alguna manera ja ens ha fet alguns punts de connexió, però hem vist això, com la memòria dels refugis va lligada a la memòria dels bombardejos. Per això la primera xerrada del keynote speaker del Keith Lowe va anar enfocada al voltant dels bombardejos, que veiem que combinen tant aspectes físics, la destrucció física com psicològics, la importància del xoc moral de la cara parlàvem. Barcelona, com a banc de proves de la Segona Guerra Mundial, però vam veure altres exemples a l'escala europea, com el cas d'Emburg, on hi va haver 45.000 morts en un episodi d'autèntic horror l'any 1943. I a partir d'un cas així, veure com el relat, la culpa, els vencedors o els vençuts, com la memòria al voltant d'aquests casos, que veiem que era una memòria incòmode, com ara ens explicaven del cas italià, va quedar més o menys amagat en una Alemanya, on l'any 45 es fixava com a any 0 i per tant aquesta necessitat de mirar cap endavant. Això lliga amb la xerrada d'aquest matí d'en Ramon Arnavat, més concretament sobre el cas de Barcelona. Una altra cop, la importància física dels bombardeixos, en aquest cas dels refugis, que fins i tot estadísticament podíem reseguir, que evidentment eren unes infraestructures útils, perquè baixen els morts en aquest tipus d'atac, però bé, la importància d'aquests espais, com a testimoni de Barcelona, com a espai de resistència. Aleshores, la memòria d'aquest espai soterrat, lliguem amb la primera taula que vam tenir, sobre la memòria soterrada, de la Carme Miró, explicava la por com a element que ha fet desaparèixer la memòria. Això ha sigut un element que tots coneixem molt important en la història espanyola, i que ha anat sortint al llarg de les jornades. Hem vist casos com els de Berlín, el búnquer on va a suïcidar-se Hitler, casos parisencs. També hem vist la següent taula sobre l'arqueologia dels refugis, els reptes que han hagut d'enfrontar els refugis per poder ser estudiats, des del poc interès en alguns casos per part del teixit professional, per part d'arqueòlegs, fins a la pèrdua de memòria col·lectiva. Ara mateix, quan l'Anna explicava el cas d'avorrida en un partit de bàsquet infantil, és com descobreixo que hi ha un refugi en una escola on el professorat ignora que existeix aquest refugi. El cas valenciat també ho hem vist. Hem vist en diversos casos l'importància d'aquesta memòria col·lectiva. Hem vist abans, quan parlàvem del cas de Gràcia, una recreació. També s'ha parlat de la importància de recrear o de revisitar de manera fidel i no folclòrica aquests espais per tal d'entendre els millors i no pas desvirtuar-los. En el cas de l'intervenció d'en Gabriel Moschens, acabàvem, malgrat detectar totes les problemàtiques, en un punt d'esperança, com que aquesta és una temàtica transversal, arreu aquest element internacional, aquest element d'internalització pot fer surgir una nova solidaritat i un nou interès compartit. Hem posat el dia a la recerca i hem posat en valor aquest tipus d'espai. En Jordi Ramos, en aquesta mateixa taula, ens va parlar de diversos casos arreu d'Espanya, des de Madrid, d'Andalusia, i en Miguel Mezquida va parlar del cas del país valencià, on avui revisitàvem com el context polític pot arribar a afectar la recerca científica, directament, com uns governs del Partit Popular van tenir totalment aparcada aquesta recerca fins no fa ni deu anys. Des de la servei d'arqueologia de Barcelona, la Montserrat Pugès i en Xavier Maès ens va explicar eines de divulgació i el cas de Barcelona, i van parlar dels refugis que ja tenim oberts i de la previsió d'Obrir-me de nous, van parlar de la web del servei d'arqueologia, i van parlar d'experiències vivencials, que és un tema que avui també hem revisitat. Durant totes les jornades, hem tingut aquests pòsters on s'explicaven en més detall casos de Reu, de Barcelona, però també de Castellà del Vallès, de València, de Bilbao, de Londres, i vam tenir l'oportunitat de parlar amb alguns dels seus autors. I aleshores, més enllà de l'estudi, més enllà de l'arqueologia, avui hem dedicat més com recordar els bombardejos. La Laia Gallego parlava justament de la memòria del cos aquest matí. El Jordi Guixé parlava de més de pràctiques artístiques al voltant de la guerra i la seva memòria a Barcelona i a Gramunt, també ha parlat de gestió pública, com abans comentava el Xavi. La Cristina Lucas i el Ricard Martínez han parlat de casos que ells desenvolupen, siguin amb la incorporació de dades i amb l'elaboració d'una obra en marxa que ens explica que avui en dia encara hi ha molta gent que pateix bombardejos i que pateix la guerra o sigui també jugant amb la fotografia i la ressignificació i la memòria col·lectiva a través de la fotografia a Barcelona, a Granollers, etc. que ens ha presentat en Ricard Martínez. Finalment, la taula que han capçalat aquesta tarda hem vist exemples de construcció de memòria ciutadana en el cas del Josep Maria Contel. Ens ha explicat molt bé com progressivament va sorgint una demanda ciutadana al voltant d'aquests espais, amb un molt ben trobat, una fórmula de construcció fímara en un context de guerra, espais d'aterna memòria, els refugis. La PEPA Pasqual ens ha explicat com, en el cas de València, molts de aquests refugis han sigut espais d'oci fins fa molt poc i, per tant, era un cas prou sorprenent, però alhora prou significatiu. I, en canvi, des de l'Emanya ens han explicat, en el cas de la Foyer Collection, com reconvertir un espai, un búnquer en un centre artístic de primera categoria. I, com a contrapunt, hem vist també en el cas barlinès com en una ciutat que s'està reconstruint i que s'està redefinint, on ja en el procés de desmilitarització d'Alemanya ja n'havien desaparegut molts de búnquers, els perills que en fronten avui en dia. Aquests espais per sobreviure. Finalment, hem tingut aquesta interessantíssima darrera taula. Com ja s'ha dit, el 30 de març inaugurarem aquesta exposició, que, com heu pogut veure, és una autèntica meravella. També s'ha dit que es publicarà el catàleg de l'exposició, que trobareu els llibreries, i, per tant, Barcelona continua amb el seu compromís de poder continuar explicant els refugis i la seva història, sigui amb el teixit acadèmic, sigui amb les entitats memorials, però la ciutat espira a jugar un paper facilitador i daltaveu de tot plegat. Agrair a tothom l'assistència, agrair a tots els ponents les seves intervencions i esperem veure'ns com a molt tard i a 30.