 Jeg elsker mit fag samtaleforskning, fordi jeg kan komme til at opdage noget, jeg ikke visste, fordi det, jeg opdager, det er noget, der angår mig selv og mine medminskere. I ser, når man kommer hjem med en optag, så begynder at kigge på den, åbner den op. Det er ligesom at parke en julegave op. Det kan godt være, at det lyder virkelig skørt, men jeg kan parke en julegave op med en samtale, og det, jeg næsten altid gør, er efter jeg har fået den smidt ind i min computer, så begynder jeg at udskrive, hvad der sker ret nøjagtigt ved hjælp af sådan en system, vi har. Og så kan jeg blive sådan helt ekstatisk af at se, for eksempel, hvordan folk svarer på hinandens yndringer. Om de for eksempel siger mm, eller om de nicker, eller de siger ja. Eller det helt specielt på dansk, hvor vi kan sige ja. For sådan nogle bidesmå signaler, faktisk kan udtrykke en hel masse, og også til kende give noget om ens forhold til dem, man taler med. Det er der med, at man sådan i små bider og handlinger kan finde sådan en hel masse rit liv. Det synes jeg er utrolig sjovt. Det er sådan noget, der gør, at man kan glemme at gå i sing.