 Hvad skal vi finde os i? Skal vi finde os i det her? Her i januar er afholdet i Sputteria et møde i den sorte diamant i København. På indbydelsen til møde var der et billede af et kort år af organistan med danske, må man formåde danske og skandinaviske soldatser, kister med flag over. Der var mange politikere, som var meget meget vrede. Dansk Folkeparti og Nasser Carter mente, at man simpelthen skulle forbyde det her møde, og der var mange, der kritiserede bestyrelsen for overhovedet og tilagede det. Det her møde og overhovedet i Sputterias eksistens er en god anledning til at diskutere en problemstilling, som optager os i øjeblikket i Danmark og i Nourraeste Europa. Hvad skal vi finde os i? Hvad skal vi tolerere? Hvad vil det at tolerere noget over hovedetid og mit fordrag i dag? Det handler om toleranse. Hvad er toleranse for noget, og hvor langt skal vi gå med den? Mit hovedbudskab er nok, at vi er ikke rigtig helt klar over, hvad toleranse er for noget. Der er en tendens til i Danmark at sige, at når vi er tolerante, så er der sådan lidt multikulturell åbenhed over for alt ting. Vi synes, det er bare fint, og det skal bare være her. Men det er faktisk ikke toleranse. Toleranse er at finde sig i noget, som man jo ikke synes er rigtig forkert, men vi accepterer det alligevel, selvom vi har nogle årsager til at synes, at det kan vi ikke lide. Den intolerance, som vi kan finde sig i Danmark i øjeblikket, skal jeg hævde en liberale intolerance. Det er sådan en særlig intolerance, som findes af liberale grunde, eller liberaldemokratiske årsager til at sige, det her er det, vi godt nok ikke finder at sige, fordi det tror det liberale samfund, som vi godt kan lide. Det kan være nogle gode grunden til ikke at kunne lide det her ting, men der findes også nogle andre grunde, nogle ældre, også liberale grunde, til at vi alligevel måske skal finde os i nogle bestemte ting. I en tid, hvor vi taler meget om integration af indvandre, altså om man skal lave folk om, for at de kan passe bedre end i et samfund som det danske, er der måske grunde til alligevel at tænke over det der med, hvad skal vi egentlig tolerere? Skal et sputtarir forbydes? Ja, det er blevet forbudt i Tyskland. Det er blevet forbudt i Tyskland. Der findes tre slags argumenter, i hvert fald tre slags sådan klassiske argumenter for, at det måske alligevel er en dårlig idé at forbyde det, at vi måske alligevel skulle tolerere det. Det første argument er også det argument, som PET, politiets efterrattigstjeneste bruger. Det er sandsynligtvis ikke farligt. Det er ikke sådan, at de folk, der er medlemmer af et sputtarir, er virkelig terrorister. De har det mere i munden. Der er ikke sådan samlebondt, når man først kommer ind i den der forening, så kommer man ud med at gevære i den anden ende. De her kvinder, som også er med i foreningen, og som nu at finde sig i, og være i et andet rum, en mende, og det er jo en af de grunden, så vi ikke kan lide et sputtarir, det der med de prædikere kønsadskildelse. Det er jo noget, de har valgt selv. Men i det hele taget folk, som er medlemmer af foreningen, har valgt det selv. Der kan være en grund selv, når det er noget, man har valgt selv, altså det er et autonomen valg, og så er det at være med at forbyde det. En tredje begrundelse er, at måske virker det ikke. Altså måske det at forsøge at forbyde sådan en forening, så kan det føre til, at holdningerne, de forsvinder ikke, de er der stadigvæk. Det kan være, at folk bliver rigtig, rigtig suge, hvis man gør det. Måske kan det blive kontraproduktivt, men skaber meget tyre. De her tre begrundelser, at det ikke er farligt, at det ikke skader nogen, at man ved at forbyde det, ved ikke at tolerere det, så krænker man måske folks frihed og selvbestemmelsesret, og så er det et pragmatisk argument om, at det kan være, at det ikke virker. Det er nogle meget, meget gamle toleranser argumenter, for at vi ikke forbyder noget, som vi øveret ellers ikke synes er en god idé, som vi ikke bruger os om. Så vi tolererer et spudstarier i Danmark, og det gør vi faktisk rigtig officielt, fordi statsadvokaten har lavet en undersøgelse på et tidspunkt 2008, hvor han fandt ud af, at den her forening, den virker ikke ved vold, og den gør så ikke direkte titalsmænd for vold eller andre ulovlige midler, så den skal tolereres. Det gør man ikke i Tyskland, men vi gør det i Danmark, men vi gør det tænder skærerne. Vi kan se, at han ikke liker det, men vi gør det alligevel. Og det siger noget meget grundlæggende om, hvad toleranse egentlig er for noget, fordi toleranse det er ikke, at vi synes er alt, det er bare rigtig, rigtig fin. Det er noget, vi accepterer tænder skærerne. Toleranse betyder, at vi ondlader at hente noget, som vi anser for at være forkert, og som giver os en rigtig dårlig fornemmelse, og som vi jo jo også godt kunne hindre. Vi siger ikke, at vi tolererer et eller andet, så vi jo ikke kan gøre noget ved. Toleranse er tænder skærerne. Hvordan ser du så ud med toleransen i Danmark i dag? Ja, der er faktisk lavet forskellige slags undersøgelse, og det er der en tradition for i dansk samfundsforstning for at gøre. Der er en tendens til over de sidste 30 år, at vores accept af grupper, forskellige slags grupper, der er anderledes end os selv, indvandrer, for eksempel muslimer, andre raser, den acceptende gradvis stigende over de sidste 30 år. Hvis man spørger om, hvor hvilke folk vil have dem som arbejdskammerater, som naborer, som statspråder i det samme land, som også, så er tendensen, at det er stigende. Avdøde professor Lise Togby, som var professor ved Institut for statskolskab i Aarhus Universitet, skrev en artikel for cirka 13 år siden, hvor hun stillede spørgsmålet, at vi ville vende os til dem, og svaret var, ja, det er vi faktisk. Professor Peter Grundelagt ved Københavns Universitet er sociolog. Han leder den danske version af den europæiske, hvad de undersøgelse, European Value Survey, og den sidste version af den undersøgelse, som altså det var sådan en spørgsmål med nogle års mellemrum, visste på et af spørgsmålene, at vores vilje til at acceptere indvandrer som naborer, det er stærkt stigende. I 1941 var der 21%, som synes, at det brugte de sig ikke om. I 2008, altså for to år siden, der var det kun 7%. Det er en klar, en markant ændring. Det siger jeg ikke noget om, at der ikke i den forløbende perioder også er stor bekymring over det multikulturale samfund, at vi har haft en meget polariseret offentlig debat, politisk debat, og vi har haft en rigtig skrap indvandrer og integrationspolitik, men tendensen til at acceptere andre grupper som grupper, altså som nogen, der er anderledes, og når selv også har en anden religion, den er faktisk klart stigende. Der er en generelt øget accept af forskellighed, kan man sige. Det er en accept som er stigende med uddannelse, med at bo i byerne, med, altså, yngere er mere accepterende end andre, og det er faktisk en tendens, for man finder på tværs af politiske partier. Men, og det er selvfølgelig glædeligt, men er det egentlig toleranse? Altså sådan, som jeg definerer toleranse, men altså, som det at acceptere noget, så man er i øvrigt synes, er forkert. Vi synes jo ikke, at det er forkert at være sort, vi synes ikke, det er forkert at være bøse, vi synes faktisk heller ikke, det er forkert at være muslim, som sådan. Så, vi siger heller ikke, at vi tolererer de her grupper, det er simpelthen at bruge det forkerte ord. Vi vil sige, at vi anerkender, vi værtsætter, at vi accepterer den, som nogle legitime medlemmer, lige værdige medlemmer af samfundet, som grupper, som sådan. Man kan faktisk sige, at den her vilje til at leve med, bestemt af andre grupper, eller andre identiteter, kan man kalde det, det er sådan lidt den nemme toleranse. Det er selvfølgelig vidunderligt, at vi er blevet mere toleranta på den måde, men den hårde, den svære toleranse, det er det, at kunne leve med former for adfærd, og hvad de er, som vi i øvrigt ikke bryder os om, og som vi føler, at vi har gode grupper, til at synes er forkert. Og det er lidt noget andet. Og det første måde er, om den form for toleranse er øget i Danmark. Se, det jeg hevter, er, at når vi er intolerant i Danmark, fordi det tror jeg nok ikke kun i Danmark, men i Nordveste og Europa, der er en tendens til at være mere intolerant på nogle bestemte måder, så er det en særlig liberal intolerance. Det er en intolerance, hvor vi henviser til liberale grunde, og det betyder hensynet til de værdier, det samfund, som vi betrakter som vores, som vi ser som et liberant demokratisk samfund. Vi vil ikke tolerere det, der undergraver et samfund, sådan en livsform. Man kan sige, i dag er det ikke sådan, som i regionskrigens tid, hvor vi ikke tolererede kættere, altså dem, der bare ment det forkerte, i forhold til os, der havde sandheden. Nej, i dag er det sådan, at det er nogle bestemte former for, eller andre raser for den sagde skyld. Det er en bestemt adfærd, nogle bestemte værdier, som vi anser for at være forkerte. Og den adfærd, og de værdier, det er næsten altid noget, der har gør med traditionelt radikal islam. Ikke muslimer, så den er i bredt allmeltighed. Det er der faktisk grundløs, der viser, at det at være muslim, det er okay, som sådan, men man må ikke være islamist, og radikal muslim. Så hvad er det så for nogle ting, der trigger den der liberale intolerance? Det er sådan et usual suspects, så overraskenet er sikkert. Her er nogle eksempler. Så er det nogle minorer, der måskerer, der er meget tydelige og traditionelle, i det offentlige rum. Hvad er der egentlig, der foregår herinde? Lærer de, bliver de så radikaliseret, bliver de terrorister? Måske kunne man sige, det er lige så samtsynligt, de gør det i en eller anden, måske i en fabriksbygning. Hvorfor bliver det her? Det er ikke klart, det gør nogle store forskel, men det er noget, der skaber intolerance. Det er, at kvinder tager tørklæde på, dækker sig til, signalerer, at de ikke er lige så meget værd som mænd. Det er noget, der gør også intolerante. Koranskoler eller i Danmark, muslimske friskoler, de ser selvfølgelig ikke ud, som den her. Hvad er det, de lærer det her, menneskerretigheder? Lærer de nok om det, demokrati og så videre? Og så er det der, med espulterier, altså foreninger, som er åbenlyst, ikke demokratisk, lige frem, støtter udemokratiske regime eller Taliban i Afghanistan. Den liberale intolerance har en række forskellige argumenter, sådan forskellige måder at sige, vi skal ikke være tolerantere over for de her forskellige former for adfærd. Og der er, jeg vil sige, der er fire, der er måske flere, men der er i hvert fald fire vigtige, og de er også overlappende, og man bruger den i forhold til forskellige former og det er sådan noget, man kan se, hvis man kigger på den off-lige debat. En, og det er nok den vigtigste, vi har sige, det er, at vi er meget lidt tolerante, vi er meget lidt tilbøjelige til alt andet lige at accepterere, at folk, ligesom, undertrykker deres selvbestemmelse og evne til at være selvstændige autonome mennesker. Folk skal være liberale, ikke bare i den forstand, man overholder loven, men at man ligesom lever frit menneske, at man så, når man opdrejer sin børn til at overvære det, så når det går helt ind i familien, hele vejen ned i personligheden, selvbestemmelse og lighed. Det, der ikke fremmer det, hvis man sender børn på opdrejelsesrejser, hvis man går med tørklæde, hvis ikke man får børnene i børnehave, og så videre, så videre, det vil vi ikke rigtig tolerere. Alt den form for religiøs adfærd, så vi ser, at krænke skæld mellem det private og det off-lige, det vil vi ligesom sige, at det religiøse, det er sådan her personligt, det skal vi have derhjemme i det private rum, men hvor vi ser mange sige, at muslimer er mere tilbøjelige til at have en adfærd og en form for religiøse ritualer, som så skal være syngelige, det er sådan en del af religionen, at man træder ud i det off-lige rum og viser sig som muslim, det er vi ut tilbøjelige til at acceptere. Så kan man så mene, at der er sådan lidt double standards, det er nu helt rimelig, fordi i virkeligheden er Christendom, Christens symboler, kirker hvad hedder det, off-lige, godstjenester i radio og TV, det er jo i virkeligheden meget, meget off-ligt, men det er ikke det, som inden der er den her mangelne, alle lige accept toleranser over for det, der med religiøstet i det off-lige rum. Liberale kultur og sammenhedskraft, det er sådan lidt mere indirekte argument, vi er ut tilbøjelige til at tolerere forskellighed, som sådan, hvis det er noget, som, som helhed truer, det, vi siger, vores liberale kærnevadier, uanset om der lige den ene eller den anden form for adfæd eller vad de er noget, vi ikke kan lide, hvis det bliver for forskelligt, jamen så, så, så er vi ikke længere, så har vi ikke nok sammenhedskraft og tillid, og solidaritet, det er at hænge af, at vi alle sammen deler sådan en, hvad de konsensus, det er et ofte hørt argument, og så måske det, mest direkte er vel også, måske det, de bedste argumenter, vi vil selvfølgelig ikke tolerere det, altså tvangstætteskaber, omskering og denne stags forfærdelige ting, det svære bliver selvfølgelig, når det sådan er altså mere i det grænsområde, de gruereområde, hvad er det elige, som er undertrykket? Jeg har nu en tese op, en idé om, det er sådan en måde at tale om det med toleranse, på at det, jeg kalder for toleransens rum, det er ved at blive mindre, hvad mener jeg med toleransens rum? Det er simpelthen, det, vi ikke bryder os om, men som vi dog finders i, som vi dog tolererer, det er sådan det klassiske, så er der noget, som vi lige synes er okay, og som man måske i værd sætter, og det er fint, det er det her over, det tolererer vi ikke, det er bare noget, det er der bare, det er fint, det er der, og så er der noget, vi ikke vil finde os i, hun har ingen omstændigheder, det er bare no go, det er det her over, se, det er en tendens til, at det her toleranse rum, det er der med, vi kan finde os i noget, selvom vi ikke kan lide det, det bliver mindre. Den ene årsag til det, er jo glædelig, det er, at vi faktisk har færre fordomme, det er mere sådan, en åbenlyst rasisme, overfor, eller islamophobi, eller sexisme, eller bøshad, der, som siger, at der er nogle bestemte grupper, vi simpelthen bare ikke vil have hos os, det er der meget mindre, det er der i hvert fald mindre af, tyder det på, og det er godt. Men det er nok også en tendens til, at hvis der er noget, som vi synes er forkert, har gode grunde til, og synes er forkert, så er det ikke bare noget, vi synes, så skal vi også have noget ved det, så skal det forbydes, så skal det afskarfes, så skal vi i hvert fald, vi skal forsøge, og ændre det. Det kan der være gode grunden til, igen, det jeg siger, det jeg påpeger, det er bare, at den tendens er stigende, og dermed, mindskes toleranserummet i Danmark, og øvrigt i Nouræsteuropa. Jeg kommer ikke ind på de her grunden, til at sige, hvorfor nogle grunde til, ikke at tolerere nogen, er noget, er egentlig gode nok. Jeg siger bare, at vi skal huske på, hvad de klassiske årsager, til, at vi måske alligevel, skal finde os i noget, som vi ikke kan lide, hvad det er for nogen, og jeg har nevnt de tre første. Hvis nu det ikke skader nogen, og hvis det heller ikke åbentligt, skader folk selv, skal det så forbydes. Ja, det er i hvert fald en overvejelse. Hvis det er at forbyde noget, krænker folks individuelle, frihedautonomi, skal vi så forbyde det. Det er i hvert fald mere tricky, det er svære, det er mere indgribende, hvis det er sådan noget, der virker på folks sindelag, og hvad de er inde i hovedet. En ting er at sige, det må man ikke, det har vi en lov, der forbyder. Det er sådan, det er til at tage at føle på, men det der med sådan at ændre folk, og forme dem inde i hovedet, og noget, de ikke vil, det er måske mere problematisk. Og så er det der, virker det, eller skaber det ufrød, og reaktion, det er det paramatiske argument. Det kan vi ikke lade det være, fordi det virker simpelthen ikke. Og så er det en lidt mere moderne argument, som siger hoved, nogen gange noget af det, som vi er intolerant over folk, som vi gerne vil forbyde, det er måske sådan lidt udtryk for, sådan nogle double standards, og fordomme. Er der nu også alle de der religiøse prakser, praksiser, som muslimer og gerne vil have, ude i det offentlige rum, som vi burde forbyde? Er der ikke noget, der svarer til noget, Christen har gør, er det egentlig rimelig, og diskriminerer en religion, bare fordi den mener, den mener, at de har været religiøs, inden bære, at man skal opføre sig på en bestemt måde, offentligt, og ikke kun privat. Det er i hvert fald en diskussion, som man nogle gange er nødt til at tage. Det er sådan i Danmark og Nordveste Europa, i det hele taget, at multiculturalisme, den der ide om, vi sådan skal tage hensyn til mennesker, af en anden kultur, og måske lige frem sådan, lave sådan lidt en plads til dem, eller sådan med parallelle samfund, eller særlige rettigheder, det får rigtig, rigtig dårlig presse. Det tror jeg, der er nogle gode grunden til. I Danmark har vi aldrig rigtig haft noget af det, det her multiculturalisme. Man vil i hvert fald haft kritikken af det. Helt overordnet kan man sige, at der er en bevægelse, og vi er forestillende i den bevægelse, i retning væk fra det her, over til noget andet, det jeg kalder for medborgereintegration, eller medborgerskabsintegration, civic integration på engelsk. Det er det der med, at vi siger, mennesker skal passe ind, her hos os. Og hvis ikke de gør det, så skal vi lave den om på bestemte områder. De skal passe bedre til arbejdsmarkedet, til uddannelssystemet. De skal måske også passe bedre til den måde, vi sådan fungerer i velfærdsdaten. Børnene skal gå i skole på en bestemt måde. Man skal indtredje i forældre på en bestemt måde. Man skal deltage i politik på en bestemt måde. Man skal måske gå i svømmebad på en bestemt måde. Der er en hel masse ting, som man skal gøre på en bestemt måde. Måske skal man også have nogle bestemt af vædgier og tanker inde i hovedet. Meget af det her inspirationsnåget er nødvendigt. Den overordet bestrebelse, og det er min opfaldelse, er nok god og positiv. Og meget af det virker, sandsynligvis i Danmark. I hvert fald mere end andre lande. Men i og med, vi gør det, og i og med, vi har betroet den der vej, hvor vi siger, det er okay at lave folk om. Vi tørgør det, vi tror, det virker, og det er nødvendigt at gøre det. Så skal vi måske også nogle gange overveje, hvor langt skal vi gå. Hvis vi går fra multikulturalisme til medbrugere i integrationen, skal vi så også huske det med toleransen. Fordi det rejser sig, når man i sådan en integrations bestrebelse rejser sig i hvert fald to spørgsmål. Det første spørgsmål det er, hvor meget skal man få lange ud over det der med, at man fungerer på arbejdsmarkedet, at man tager en uddannelse, hvis man kan, man overhårer låne og den slags ting. Hvor langt videre skal man gå. Og det andet og svære spørgsmål det er, hvad skal vi gøre ved dem, som ikke vil laves om? Hvad med de her folk, som overvælder overvejet, efter de gået på universitetet, så mange af de her medlemmer, i sputterier for eksempel, de vælger alligevel at tage mærkeligt tøj på og lave mærkeligt studiogrupper og mærkeligt foreninger, eller hvad de nu finder på. De vælger simpelthen ikke. Hvad skal vi gøre ved det? Skal vi tvinge dem? Måske. Måske ikke. Det er der, jeg tror, de der klassiske toleranserargumenter, altså argumenterne for, er lige vel at finde os i noget, ikke at lave det om, på tross af, at vi synes, at det egentlig er dårligt, at vi også har gode argumenter for at synes, at det ikke er så godt, at det skal huskes. Det skal især huskes i den type samfund, vi har i dag. Jeg giver ikke svar på, hvad vi skal tolerere, hvor meget og hvor når. Men jeg tror, og hovedet, at jeg forstår, hvad toleranset begrevet er, det er vigtigt i dag, at vi sørger det samfund som Danmark.