 Зеленіша трава. Я Анастасія Платонова, культурна критикиня і редакторка. І я маю честь модерувати ще одну сьогоднішню подію. Ця подія буде присвячена роботі українських музейних інституцій під час віни. І я думаю, що поговорити про музейні інституції цікаво з багатьох причин, одна з них полягає в тому, що нібито музей опинилась з початком широкомасштабної війни в Україні, в ті самі ситуації, що і решта мистецьких мультурних інституцій, і це нібито так, але заразом і ні, тому що тут є набагато більше неоприявними і, можливо, до кінця очевидних шарів, навіть для професійної аудиторії, хоча для широї аудиторії напевно ще більше. Тому що наряду з решту викликів загроз і навіть втрат, які несуть і продовжують щодня нести професіоналу української культури, і взагалі українці. За музейними інституціями закріплено ще низка функцій, зокрема збереження культурної спадщини того, що належить майбутньим поколінням українців. І лише один цей виклик переводить їхню роботу в абсолютно інший модус, і лише про нього можна говорити безмежно, хоча не про все можна говорити під час фіни, але ми сьогодні спробуємо і я маю честь представити вам спікерок сьогоднішньої скусі, виконувачка обов'язків генеральної директорки Довженко Центру Олена Гончарук, генеральна директорка національно-культурно-мустецького музинного комплексу «Мистецький арсенал» Олеся Островська-Люта, заступниця генеральної директорки музею Ханенків Ольга Новікова, та культурна критикиня та ПІЧТ-докторанка Чевинити Колліч в Oxford University, Олена Червоник, яка буде для нас постійним спікером в контексті міжнародного досвіду, питань про яких ми будемо говорити. І я б хотіла почати з невеличкої реалити чек, щоб ми трохи поговорили, зробили короткі інтродакшен спічус про те, як ваші інституції, ваші команди пережили ці 9 місяців великої війни, що змінивось в ваших інституційних виставкових практиках, ким ми були ключові про загрози, напевно, би теж скажемо, але і виклики, і інсайти, і висновки цього періоду. Оль, давай почнемо з тебе. Всім доброго дня. Вперше хочу подякувати організаторам Українському інституту Саймону, усім прочитним за можливість бути тут, за зустріч з колегами, за ближчі знайомства. І, звісно, дякую збройним силам України за можливість також бути тут, і за те, що ми живі з вами можемо працювати. Я хочу поділитися таким і власним досвідом і спілкування з публікою нашого музею, з нашими колегами, з тими, хто зараз за кордоном, хто залишився в Києві, хто поїхав і хто повернувся. Це безлічі столі. І, як вчора казала Маша Ланько, що наші графіки дуже ущільнилися, і що те, що ті проєкти, ті програми, які готувалися раніше тижні, місяці, або роки, вони, власне, протворилися на дні. Крім того, звісно, з музеєм, я думаю, тут всі зімної погодяться, поп'язані такі особисті переживання в контексті того, що музей для нас, особливо для музейників, уявляється, як щось стали, як якийсь такий прихисток, коли, куди варто приходити, просто для того, щоб якось відчути певну стабільність і певну безпеку. Я одразу хочу сказати, що якісь підготовчі дії щодо можливого вторгнення у нас в музеї під власно-керівництвом пані Юлія Ваганова відбувалися. Ми неодноразово збиралися і міркували про те, а що ми будемо робити, а хто буде входити в ці робочі групи для того, щоб почати обеспечувати колекцію, чи, принаймні, зрозуміти, як нам діяти, як чинити. Але, звісно, до того, що сталося 24 лютого, і ми цього свідомили, по справжньому підготуватися, просто неможливо було. Звісно, ми всі зібралися в цей день, після перших вибухів, як змогли приїхали на роботу, почали думати про те, що як нам робити, як обеспечувати колекцію. Але потім частини з нас на якийсь період випали з роботи, тому що, як ви все знаєте, в Києві були проблеми дуже значні з транспортом, з безпекою і так далі. Але частина наших колег, дійсно, від перших днів березня, постійно перебувало в музеї, я змогла доєднатися до них у квітні. І власне, перші місяці, ми і займалися тим, що обеспечували колекцію. Я вам хочу сказати, дорогі колеги, що в цьому теж є якийсь такий терапевтичний аспект, і ми про це вчора говорили в контексті похилів, тому що ми дуже вдячні нашим німецьким партнерам, які надіслали нам велику вантажівку з цими похилями і всіми матеріалами для того, щоб ми могли упаковувати колекцію. І ви не являєте, з яким бажанням ми вчерговий раз їхали на роботу просто, щоб щось запакувати. Це стало певно мані, певна потреба відранку взяти ці похилі, запакувати максимально все. І можна разом з нами, і навіть Катя Ліпкінд, вона зняла невеличкий відео про те, як я упаковую одну з порцелянових китайських статуеток і коментую, власне, що і як я роблю. Але, звісно, не одним пакуванням обмежувалась наша робота, хоча тут одразу скажу, що мої колеги навіть придумали майстерклас для всіх бажаючих киян і всіх тих, хто опинився в Києві, для того, щоб прийти і провести це пакування. Звісно, мова йшла не про музейні експонати, а про, наприклад, улюблені сервізи, або у кого там залишився знаменитий півник, для того, щоб можна прийти і власне познайомитися з цим процесом від початку до кінця. Насправді, історія спусти музеям це те, що, певно, найбільше вразила власне наших колег із зарубіжних країн і навіть було проведено фотовистовка, здається, в Дорпонді, де власне німецькі колеги розмерковували про те, що власне, чим є музей, як інституція, коли в ньому не має колекції, як він продовжує жити. Я вам хочу сказати, що одна із тих питань, з яким зверталися до мене знайомі, друзі, люди, які дотичні до культурних інституцій і не дотичні власне з питанням, а чим ви ще займаєтеся окрім того, що ви обеспечуєте колекцію? Чи є щось іще? Так, звісно, є. По-перше, це постійний ефект Дежавю, тому що цей музей, який багато інших інституції українських переживає на першу війну і не перше з пустошення, як таке. І якщо раніше, коли ми знайомилися з різними джерелами, ми спогадами, щодениками тих людей, які перебували в Києві, продовж там, Другосітової війни, хто працював у нашому інших музеїв і ми сприймали це, як так і знаєте, або детективне, або такий драматичний серіал чи літратурний твір, але досить відсторонено. Та звісно, останні 9 місяців ми теж перепроживаємо цю історію вчерговий раз по суті і нібито, знаєте, тиснемо руки тим людям, тим колегам, які в 20 столітті жили і, власне, залишили ці спогади. Ми теж зараз активно працюємо на тим, щоб теж залишити спогади для тих людей, які в майбутньому будуть власне працювати в музеї. Також, можна сказати, що був такий, ну, не те, що тиск від там урядових організацій, але таке бажання, щоб музей надалі продовжував якусь освітню діяльність, якимсь чином працював над якимись проектами, над якимись подіями. Ну, і власне, декілька наступних слайдів і, присвячені тому, що ми ще власне робили продовж цього літа. І одним з таких цікавих освітніх заходів, які діяли на постійний основі, це був наш музейний дворик. Може сказати, що це те, що найбільше сподобалося нашій публіцій, тим, хто приходив в наш музей, саме в контексті відчуття прихистку, ми, що людям також хотілися мати якийсь острівок стабільності, крім того, що це була така територія свободи, де люди могли прийти в суботу та неділю, відпочити, попити кави, послухати вуличну екскурсію, яким починали водити вулицю Терещенківської, на який розташований музей, і ми закінчували її також в музейному дворику, так само ми там проводили мистер-класи, спілкувалися наші партнери-художники, там навіть проводили свої експерментальні концерти, свої експерментальні музики, ну коротше, це став такий своєрідний хап. Крім того, ми дуже вдячні нашим прекрасним сусідам, це Squot 17b, який теж приблизно там вже 8-9 рік існують поряд, вони влаштовують також різні події, постійно запрошують нас, дуже нас підтримують інформаційною фінансово, і у нас таки взаємо вигідне сусідство і партнерство, як такі, знаєте, дерев сусідніх, рухаючись далі, звісно, хочеться сказати ще про дуже цікаву ініціативу, якому започаткували майже, знаєте, Вунісон з Одеським художням музеєм, це демонстрація нашого музеєю відвідувачам під час війни, і це екскурсія Пусти музеєм. Ми її окресили тіні та стіни і власне розповідали про архітектуру, про історію, про біографії тих людей, які власне пов'язані з музеєм, і звісно, головним таким персонажем цієї розповіді був сам музей і власне його стіни, які ніби то могли б говорити. Також вам всім відомо про ті виставкові проекти, які відбувалися у нас музеєю, я не буду зараз цьому запинятися, тому що я думаю, що ми про це будемо говорити, я просто так клікаю з інформою, щось в мене завислайд. На цьому я хотіла попрошу запинитися трошки детальніше. От я говорила про певну територію свободи і територію спокою, і я сама про це активно говорила, і ще 9 жовтня проводила екскурсію людям оцю тінії стіни розповідала, як спокійно і добре і затиш на музеї, на жаль я збрехала людям, я перепрошую, якщо вони коли-небудь подивляться за відео сьогоднішній події, але 10 жовтня, як ви знаєте, був цей знаменитий одіозний приліт і що цікаво, на передодні колеги буквально в п'ятниці знайшли архівний документ з поговди одного з директорів нашого музею про приліт, який відбувся майже в тому ж місті, який теж в 40-х роках пошкодив вікна і стелю нашого музею дуже такий знову такий ефект дежавю, і ми ще про це, так знаєте, зі спогадом гіркофсміхаючись, говорили, що напевно, зараз у нас дещо краща ситуація, який є неокупований, і тут, раптом, це 10 жовтня. Також вам скажу, що, звісно, ті, хто міг, одразу, після того, як запрацював транспорт, приїхали в музей і почали активно прибирати скло, я вам чесно скажу, я не уявляла, що скла може бути стільки. Ми прибирали його декілька годин, причому ми дуже знову такі вдячні нашим партнерам художникам Саша Довгому і Сидоркина, які прийшли також нам допомагати Київ Зеленбуд, який примчався і те, що вбирав це скло, і всім колегам, знайомим, родичам, які теж активно долучили до цієї роботи. Як ви бачите, тут на декілька фото видно, власне, що перетворився музей, видно цю знамениту вирву. До речі, вона вже закрита. Київ Зеленбуд її прибрав, там вже висадили дерева. Наймовірно швидко працюють наші служби. Незвісна фото науково-співробітниця Ольга Новікової, яка перед вами, яка теж активно прибрала склодися того жовтня. Що цікаво, ця фото також викликає подив, здивування у багатьох заробічних колегах, коли Юлія Боганова на лізних подійях демонструє власне цю історію. І от тут є теж такий важливий момент, тому що музей, який здавався таким безпечним місцем, раптом перестав ним бути. І це, так і знаєте, дуже потужний надлом. І зараз дуже важко знову випрацьовувати ті механізми для того, щоб продовжувати історію, продовжувати нашу життя. І буквально останні слова, яке я хочу сказати в контексті моєї промови. Та ж, як ліко, я не зупиняюсь на цьому. Я хочу зупинитись на оцьому моменті. У нас нещодавно, завдяки організації Благодійний зграє з її якби досновником і воєвим медиком литераном Олексій М'юткевичом проходив тренінг до медичної тактовної медицини для того, щоб у разі чого ми могли надати допомогу одне одному, а також всім тим людям, які, власне, опинилися поряд з нами в контексті якихось можливих не дай бог прильотів чи якихось надзвичайних ситуацій. От власна ця картинка, вона дуже добре зараз ілюструє такий загально емоційний стан всіх нас, тому що ми зранку до вечора в такий, знаєте, бойовій готовності і культура під час війни вона спрямована те, щоб захистити насамперед не тільки нашу спадщину, власне і ті живі музейні експонати, тобто нас самих, і тіх людей, які можуть опонитися поряд з нами. Я дуже дякую, радові слова, іншим. Дякую тобі дуже Олю. Я думаю, що ми до бага цих шарів, яких ти побіжно торпнуєш і повернемося в докладніщі наші розмови, але мені здається, що навіть твій вступний спіч оприявнив вочезну кількість рівнів, викликів і змін в музейних інституціях України, яку нам варто сьогодні поговорити, проговорити. Давай лишемо цей слайд. А він трохи побуде з нами, я думаю, що він задає нам доброго контексту. Олесь, я хочу передати слова тобі. Давай трохи поговоримо про не лише досвід команди мистецького арсеналу і тві особисти за ці 9 місяців великої війни, а й про визміни, висновки, ключові інсайти цього періоду для вашої команди. Дякую. Дуже важливо і цікаво слухати те, що ви розповідаєте. Я можу сказати, що досвід, якщо ви зауважили, досвід проговорений вчора нашими колегами з недорожавного сектора і досвід з публічного сектора буде дуже подібний. Відрізнятися буде ступінь, знятися будуть деталі, я теж знаю, що Олена так само має досвід багато скла в приміщень. Тобто, це означає, що ми переживаємо менш більш подібне і менш більш подібні траекторії відіграє. Але щось цього можна зрозуміти. Ось, власне, меркуючи про все, що з нами відбувається, як вчора пригадала, як в Березні я написала есей про, який, власне, каже, чи був опублікований, зрешто тільки на фейсбуці, бо це теж був час, коли немає енергії просувати свої текст. Буфи вишається головним українським медіям. Але це теж ознака часу. Отже, я написала есей про те, як весь Березень я багато пригадувала різноманітних сцен з дитинства з дибільшого. І в якийсь момент мені це дуже нагадало те, як поводяться, як ми спостерігаємо дуже старших людей. Людей, котрій раптом не пам'ятають, що з ними відбулось вчора, не думають про завтра, але дуже яскраво і детально пригадують такі якісь давні сцени. І ось я теж пам'ятаю, як буквально напливами я переживала сцену за сценами, згадуючи, що було якісь такі речі, які я не знала, що я пам'ятаю. Дуже яскраво, це було дуже кінематографічним. І я подумала, що це відбувається тоді, коли перед людиною, а в нашому випадку перед інституціями стоїть дуже близька стіна небезпеки. Тобто, ми всі, всіх, хто були в Києві, в Березні тоді багато колеги, які були, пригадаючи, чи в інших містах, де була ще б і гірша ситуація, пригадаючи, що щоразу ти не знавчити, вранці будеш наприклад живий. Це звучить страшенно драматично, але це менш більше була така реакція. В результаті перед тобою була дуже близька стіна, тобто твоє майбутнє було дуже коротке. І як в старшої людини, як в дуже старшої людини, і через цю короткість майбутнього дуже яскравим ставало минуле. Отже, що це означає для наших інституцій, всіх. Це означає, а наші інституції пов'язані з минулим і навіть такі мультодисциплінарні, як мистецький арсенал, і навіть такий геть в новій будівлі та відносно новій, як Довженко Центр, мається нова з'яде 20-го століття у будівлі. Отже, частково пов'язано з минулим, але великого мірою теж з майбутнєм, бо ми маємо бути таким таким шляхом, щоб виявляти майбутнє. Отже, щоб виявляти майбутнє, треба робити зараз в Україні дуже багато додаткового зусилля. Тобто це перестає бути чимось легким і автоматичним, тому що в ситуації небезпеки ви сильно занурюєтеся в минуле. І десь в квітні я подумала, що кожна культурна інституція в Україні має кілька місій. Перша місія – це збереження культурного надбання більш фізичному сенсі. Просто воно має зберегтися. Друга місія – це видоби таку українську голосу, яку мого ширше і далі, щоб якомога більше теж людей принаймні знали про те, що з нами відбувається. І третя, я думала, місія – це власне кажучи допомога стійкості суспільства. Тобто ти робиш що дозволяє людям в твоєму місті чи де розташована твоя інституція бути стійкими. І ось зараз, коли минул цей час, я думаю, що теж абсолютно не буквально небанальному сенсі, а теж буквально наша місія полягає в тому, щоб допомагати людям долати оцей дуже близький горизонт. І все таки уявляти, або осмислювати, щось теоретизувати. І це причина, чому ми кілька днів тому відкрили виставку, що проблематизує стосунки між людиною в Україні в загроженій ситуації, землею, котре теж є дуже загроженою людиною і землею в цілому і продовольствам, які народжуються з цієї взаємодії і власне кажучи, яке для нас в Україні стало раптом досить несподівано, маркером великої центральності впливовості України в глобальному місці зору безпеки продовольчує. Тобто, те, що ми намагаємо робити так само, це пробувати, осмислювати і теоретизувати в ситуації, коли це дуже важко робити, тому що твій горизонт дуже близький. І мені витається, що це стосується всіх інституцій зараз. Ще одна річка, я вже закінчую ще три трішечки, ще одна річка вчора Лонала в цьому місці, важливості фізичного місця, фізичної присутності. І мені витається, що це так само стало дуже очевидне принаймні, коли ти дивишся з перспективи Києва, міста в облозі. Фізична присутність людей в цьому місці мала два аспекти. Одна – це інституційний сенс. Тобто інституційність може існувати тоді, коли все ж таки, певна фізична присутність в нас саме зберігається. Пам'ятаю, найбільш радикальний приклад цього – це президент Зеленський, який не покинув Київ. І це дозволяє тобі розуміти, що твоя країна все ще ціла через те, що він в Києві. Це приклад і натхнення для багатьох, хто теж тримав свою варту. І це те саме означає для інституцій. Тобто збереженість фізична людей, часом найчастіше – директори, або ще хтось такий. Тобто означає збереження інституційностів в певному місці. Але там є свої але, я зараз коротко по них пройду. І друге – це збереження сенсогромадянства. Коли люди говорять не якісь директора чи працівники публічного сектору про те, що вони не виїжджають свого міста, бо чому вони мають виїжджати, це великою мірою збереження сенсогромадянства. Людям важко, теж важко, це, власне кажучи, відбуває в це громадянство. Которе так само виявляється, ми це просто відкриваємо щодня зараз. Але тут є ще така річка, що така межастійкості. Важче питання, які мені ставили цілий березень, це була величезна кількість всіляких запитів, інозем міжнародних інтерв'ю, звучало так. Чому ви залишаєтесь в Києві? І власне журналісти, ми не це питали, хотіли, напевно, я так собі виявляю, щоб я сказала щось дуже патетичне на кшталт, я захищаю батьківщі і такі інші речі. Але ти не можеш цього сказати, тому що ти не знаєш, де твоя межастійкості. Ти розумієш всі обов'язки. Ти намагаєшся тримати собою цю інституційність. Але меж у своєї стійкості або своє крихкості, якщо хочеш, ми знаємо постфакту. Ми знаємо, от вона була о там. Ти не можеш сказати, що наше ви в самому процесі. Тому ти не можеш і відповісти на це питання, тому що ця межа може настати геть в будь-який момент. І це теж рефлексія, тобто ти дуже часто розумієш це в цей момент і відповідь на ці питання дуже складна. Отже, з одного боку, я вища спроцю фізичність. Фізична присутність відбудової інституційністі, відбудовує сенсу громадянськості. Водночас вона постійно перебуває під тиском оцієм межістійкусті, про яку ти не знаєш і яку ти довідаєшся пізніше. Дякую. Дякую тобі дуже лесю за цю надзвичайно підверту і цінну розповідь про персональний інституційний досвід і дякую тобі за те, що Мустецький арсенал лишається для багатьох культорних інституцій в цьому сенсі прикладом. Оленко, я попрошу тобі розказати про досвід за цей період, тому що у вас ще трохи більше викликів аніж багатьох інших інститутів. Не повірите, просто по-щастиво. Я на сам перет хочу подякувати тим, хто уможливив нашу зустріч сьогодні тут, бо вона є дуже цінною на сам перет через можливість ізичної близькості один до одного, бо навіть будучи в Києві ми не маємо аж так багато. А тут українці зустрілися між собою і з міжнародними партнерами, тому дуже дякую, що ми тут усі зібралися. Я дозволю собі поділитися одним таким глобальним своїм спостереженням, бо я нікому ще про нього не розповідала, і воно мені дуже цінна це має таке відкриття. Вода ексклюзив час? Да. Ми вступили в якийсь дуже дивні відносини з часом. З одного боку його стало є усвідомлення, що його просто немає. Багато роботи не зроблено, домашніх завдань не виконано, я чогось не вмію і часу надолужувати це немає. Тобто час зник. З іншого боку ми попали українців в якийсь такий контінум. Весь час став належити нам в одночасто. Все, що відбувається, це має дуже необмежені рамки, але десь вони такі звузяться і у нас відбулася одна подія, яка для мене підтвердила наявність якоїсь режисури з гори. В травні з нагоди Днякива ми вирішили провести в Довженко центрі таку благодійний двіж, нам слово фестиваль зовсім не лягало, але це була така мультедисциплінара подія Київ 4.5.0. На сленгу військових 4.5.0 означає все спокійно. Це був такий дводенний двіж в межах якого відбулося кілька концертів, кінопокази Вавилон 13. Декілька лекцій у нас писали подкасти де кияни розповідали про свій досвід виїжджання з Києву повернення і кульмінацію першого дня мав стати виступ Гурту Хизиве. Вони починали з номера Чернобаївка це мало бути щось провокативне як завжди в стилі Хизиве тому що спеціально для нього шили балетні пачки розшукували в Києві для того, щоб це було на ці два прекрасні тіла Альберта і Вови пошити адекватний одяг зі Львова везли свинячу кров в кузирі і ось ввечері вже фінальний виступ розпочинається пісня все ідеально жодної тривоги за день не було Вова і Альберт поливають один одного кров'ю фінальні акорди пісні і починає лунати сирена ми попросили всіх вийти на зовні, чим публіка була спочатку дуже не вдоволена але потім вони чітко визначили хто винуватець того що свято припинилося вийшли на вулицю ми зрозуміли, що на жаль швидко ми зможемо закінчити і Хизиве вийшли на поклон на вулицю це була історія така символічна про кривавий російський балет з яким прийшла пора попрощатись і я в цей момент зрозуміла що люди на вулиці вже просто гімн заспівали і на тому якось розійшлися для мене це було таким ознакою того що час зібрався в цій точці і ми маємо просто довіряти і це саме до речі було з музею Ханенків за тиждень здається до цього жахливого прилету ми мали можливість прийти на оперу це була вражаюча просто видовища і музей відкрився зовсім інакше, ми його таки ніколи не бачили, він став водночас дуже відвертим дуже новим він змінився це те що ми ніколи ну являли за свого життя і от цей приліт він він якусь таку крапку поставив або остаточний перелом це питання інтерпритації як до цього ставитись, я бачив цьому прояву якоїсь вищої волі тому напевно в Довженку центрі я сприймаю все дійсно з точки зору логіки, процесів, які були започатковані до мене коли я стала керівником бо через те що інституті які працюють з надбанням культурним вони мають цю тяглість і ми маємо закінчувати такі свою домашню роботу за 30 років Україна в культурному полі або інформаційному не все зробила для того щоб у не можливити таке повномасштабне вторгнення і через це діяльність наших інститутів вона є дуже важливою у осмисленні тому власне з перших днів моїм проритетом особисто я не давала команди своїм колегам що вони мають, можуть виїжджати воно в паки зобов'язані залишитися але проритетом було те що люди головне що має зберегтися це люди вони є носіями інституційної пам'яті і є носіями взагалі будь-якої пам'яті це грейн воно є ще і поняті такого культурного зерна з якого потім проросте зеленіше трава тобто важливо було зберегти людей які за будь-яких обставин якщо хто лишився, не дай божь загине але десь буде той хто знаю і хто знання заправ з собою на щастя все не так в наших умовах трагічно тому весь колектив цілий ніхто не пішов всі окрім двох людей які за кордоном зараз живуть але колектив зберігся і в принципі з перших днів через те що кіно в цифровому форматі воно доволі динамічне воно може легко долати кордони нам пощастило, що був інтернет і електрика і ми самі пропонували і до нас звернулося дуже багато кіно-інституції які просили українські фільми для того щоб знати більше щоб голос України підсилити бо вони готові були дійсно нам допомагати і для мене дуже символічно те що в перший день 24 лютого 12 годині від ФІАВ Світової федерації кіноархівів які сказали що вони з нами, вони з Україною вони дуже нас підтримують і готові надавати будь-яку допомогу аналогічні листи від наших органів управління не надійшли за тиждень нам почали писати що ми маємо оптимізувати штат щоб зменшити наш навантаження на бюджет про евакуацію розмови практично не піднімалися це окремо питання але я про те, що центр намагався все-таки працювати і комунікувати тому що Оля сказала про те що ви робите окрім того, що ви обеспечуєте спадщину а цього недостатньо це велика робота бо обеспечувати спадщину просто, не знаю, сидіти і думати про те, що якщо прийде в орох, я його не пущу і ляжу на поросі і йошу до пас але це ще робота за цифровання це робота з опису це все-таки домовленості з партнерами, які можуть допомогти захистити це дійсно якась промоція для того, щоб інформація навіть про цю колекцію існувала це цілком самодостатні робота але ми, по-перше, ми дійсно зобов'язані демонструвати свою присутність інформаційному полі щоб не було претензій виправдовувати нібито своє існування чого ми є і, друге, багатьом з нас це вже іманентно ми вже не можемо нахше себе походити нам, ну, ми дійсно хочемо висловлюватися і вважаємо, що наше слово є цінним і дуже потрібним бо це все одно така рефлексія тому, всі виклики я сприймаю дуже органічно хоча краще, бо їх деяких із них не було 100 відсотків найкращі люди з українського музейного середини я знаму сьогодні, фантастичні досвіди і висловки, дякую вам дуже і ми будемо трошки переходити до того про що спікірки вже почали говорити власне про практики виживання і про висловки з них я хочу тут трошки повернутися до того і прошу Олеся згадувала про важливість власнефізичної присутності і про те, про що Олена Хончарук почала говорити про збереження на різних рівнях і не про все в контексті збереження директори музейних інституцій зараз можуть сповідати, поки віна ще триває і не про все я запитуватиму тому я тут аудиторію закликаю десь слухати міжлітків, але я хочу спитати про збереження на ключовому рівні який зараз викликом великим челленджам для українських музейних інституцій власне про ваші висновки і інсайти зі збереження колекції, будівель, команд власне те, про що ви вже почали побіжно говорити ми не будемо обговорювати хто з вас що я вакуював чи не вакуював ми будемо говорити про про те, які з практик виживання, порятунку у нас найпродуктивнішими для ваших інституцій для українського контексту загалом тому що, оскільки віна ще триває нічого ще не закінчилося на рівні цих викликів на томість ми маємо все нові і нові тому що в контексті збереження, наприклад настання холодної і темної цього року української зими нашоровує нам виклики поверх викликів давайте про цей рівень поговоримо Настя знаю, що мені вчора хотілося додати коли ми слухали колег з інших секторів, ось ми розмовляли процес Альоною Каравай пізніше, пам'ятаєте на круглому столі чи панелі вчорашній, Лонала така думка про те, що горизонтальність це такий модус вівенді для мирних часів а в часи складні і арархія має значення спочатку я подумала, коли це почула що в мій досвід спротивежний і я думаю, що велика міра горизонтальності була для нас річ вною і ще можливо буде, але може після цієї зимия будемо мати інші висновки пам'ятаєте, що ми ще в середині процесу і ці висновки можуть мінятися я говорю зараз про те, що за результатами року, але потім далі я відтворюю цей шлях але потім я подумала, що справа не в тому чи це горизонтальність чи вертикальність, а в мірі горизонтальності і вертикальності що допомагало і допомагає в арсеналі максимальна кількість рішень приймається на рівні малих команд це звичай або відділи, або проєктні команди, де є кілька людей які не треба погоджувати зі мною чи заступниками директора чи шесків це зовсім прості рішення можуть бути на кшталт робочого графіка робочий графік залежить від того, в кого, коли є світло електрика як ходить транспорт і хто де мешкає і це набагато легше вирішити для пяти людей ніж для ста людей як це в арсеналі, тому відповідно це рішення є дискрецію конкретного маленького юніта це таких рішень є багато, я просто тільки одне з них наводжу, які легко зрозуміти але з іншого боку є два параметри, які роблять цю горизонтальність такою я би не хотіла вживати це слово ефективною але напевно, треба вжити тобто, такого, яка працює це час тобто всі ці невеликі команди знають скільки в них часу і це значить, що впродовж певного часу рішення як, знаєш, цей старий анекдот хоч чучелом, хоч тушко і друге, якщо рішення неможливо прийняти, то відомо хто тоді його приймає і з цим погоджується команда, ну це зазвичай тобто, якщо є дискусія, дискусія, дискусія неможливо дійти до рішення ось ця людина, знаючи скільки в неї часу, має прийняти рішення і це дуже добре працює в ситуації річ про яку теж мені здається хто згадував, але я би хотіла підкреслити взаємозамінність ролей має величезне значення тобто, коли одні люди можуть підхопити роботу інших людей тому що ти не знаєш в кого яка ще раз межа крихкості і часом люди більше того, ця межа крихкості це не лінійний процес вона може бути вища, нища людина може бути в різному стані, людина може видихнути після стресу і бути дуже стійкою після того це все відбувається в процесі і ти це заздалегить ну ніхто це заздалегить, зазвичай не знає не пройшовши чогось подібного і не маючи такого тренінгу це означає, що колеги мають бути готові підхопити там де раптом хтось не може виконати функцію арсенал має ту перевагу, що у нас все ж такі 100 людей, це значить з 100 людей якась кількість людей буде в стані функціонувати там де треба для прийняття більшість людей в арсеналу від між половини до двох третин залишилися в Києві і той самий досвід ходіння через мости і такі інші речі, це все було дуже-дуже подібне для всіх, це друга річ і третя річ це напевно навички, оскільки арсенал між дисциплінарний, це означає, що ми дуже часом ми ніколи не працюємо відділах тобто сутовідділами хто жди між віддільні команди для того, щоб зробити виставку чи книжковий арсенал мусить бути залучені багато різних відділів це означає, що колеги менш більш знають рівень професійності колег з іншого відділу і покладаються на цю професійність тобто якщо відділ А якому це належить зробити, не може зробити, то відділ Б зробить не так само але протягом якогось часу це може функціонувати, але важливо, щоб колеги з відділу А довіряли, що колеги з відділу Б зроблять все як найкращі коротше кажучи, це допомагає такий наш досвід дякую тобі, Овесіму я хочу зафіксувати, що досвід дуже гнучких часом взаємозамінних, часом невеликих часом розкидених по різних містах і країнах команд культурних інституцій показав свою надзвичайну ефективність особливо в умовах, коли цим інституціям доводилося і доводиться брати на себе надзвичайну неймовірну відповідальність тому що це знову ж таке тече у директорі музинних інституцій вам не скажуть, я скажу цю надзвичайну невимовну нестягнувану для пересічного людиної відповідальність вони часом мусять брати ще й через те, що наприклад держава, з якою на відміну від незалежної приватного сектори, вони пов'язані і Льованні мають керуючі інституції часом не є їм ані ефективним партнером, ані взагалі партнером і це означає приклад абсолютно проваленої злочинно проваленої міністерства культури системної эвакуації, предметів культурної спадщини на початку широкому штабної віни, є тому прекрасним прикладом і це означає, що такі команди мистецьких інституцій мусять брати на себе більше відповідальності аніж ми з вами можемо уявити, тому низький вамоклін це робити і робити дуже ефективно О, ну ти хотіла ще додати Я хотіла додати те, про що говорить Олеся дуже мені резонує і це звучить як робота здорової інституції в кризових умовах але навіть в таких умовах можливо щось планувати але у випадку Довженко Центру загроза виявилась за двойною або за тройною, бо якщо б ми справу мали, наприклад, тільки воєнною агресією Росії це одна історія але в випадку національного центру Олександра Довженко у нас ще й повномасштабне вторгнення з боку Держкинові булося, тобто це по нещасть у наш новостворений орган управління, який має повністю повноваження міністерства але він охочає, користається повноваженнями який собі навіть сам прописав але вони забувають, у якого органу управління у них я також певна відповідальність якої вони поки що уникають але наші взаємини із Держкино забирають більше ресурсу ніж необхідність захищати колекцію в умовах війни і це дуже виснажує колектив, тому що люди це задійні всі вся команда бере в цьому участь тому, якщо би говорити про те, що нам потрібно в умовах правильне реагування на війні загрози то перше це мінімізація власне інших навантажень від яких людей можна позбавити зараз триває боротьба за інституцію за її сутність за колекцію, за цілісність і тому команда на різних рівнях це залучена як зберігачі колекції, як ті, хто проектами займаються юридична служба, фінансова служба тобто буквально весь центр в цьому бере участь і люди відчуваючі внутрішню заангажованість, особисто тому вони велика частина ресурсу зжирається і зграє просто на цьому опорі і необхідності брати за можливості зосередити і сфокусувати команду саме на задачі для якого яких інституція існує, це важливо і другий аспект він теж із цим пов'язаний все-таки ситуація в країні я вважаю не настільки катастрофічна що ми не можемо мати достатньу підтримку фінансову для того, щоб команда працювала а дуже важливо, щоб ці люди як я пояснювала в міністерстві що ці люди не мають можливості трогувати тим з чим вони працюють вони не можуть продати плівку, плакати, фотографії навпаки вони не можуть на цьому створити економічну якусь вартість вони навпаки отримують фінансування платників-податків для того, щоб суспільство знало про українське кіно про нашу історію що якщо ці люди мають бути фінансовою достатньо підтримані і у безпеченні щоб виконувати свою першочергову місію це забезпечувати існування колекцій два таких аспекти я би підкресла, тому що знайти генератори обігрів це вже питання технічні і в цій горизонталі яка вибудувалась зараз між інституціями я хотіла би згадати Олю Гончар Музею Терору яка теж одна була з тих хто в перші дні написав всім колегам і спитав що вам потрібно, давай дегуртуватися які заявки, які запити хоча би для того, щоб визначитися що нам потрібно і Саша Ковальчук так кодейський художній музей сьогодні з нами присутні віртуально, тому що його дуже важлива частина Кириллі Ліпатов мусив бути з нами хоча б онлайн, але не вийшло але я побіжно буду згадувати і про досвід Одеського художнього музею тому що він також дуже цікавий але ви бачите, як цікаво, ми починаємо говорити про один рівень, загроз, збереження і автоматично переходимо на різні на збереження колекції на стосунки з державою які часом бувають такі складні навіть з корючими інституціями що це також фактично перетворюється на інституційне збереження що я завданням номер один і все це відбувається в умовах дуже обмежених ресурсів часових, людьких, фінансових тому коли я кажу, що абсолютно героїчні люди керують музеїними інституціями українськими працюють в них я, ані на секунду не прибільшую щоб трохи додати контексту до того, приважно, для міжнародної аудиторії до того, що сказала Олена про протести і про кризову ситуацію новколо-довженко-центру я дуже побіжно скажу, що це ситуація пов'язана зі спробою так званої реорганізації з боку керівної інституції з боку держави в особі керівної інституції державної агенції з питань кіно і українська культурна спільнота вважає, що ця так звана реорганізація призведе до демонтажу і фактичної ліквідації однієї з найуспішніших українських мультедиспільнальних культурних інституцій ключової інституції зі збереження кіноспадщини і саме тому ми, як представники української культурної спільноти намагаємося цього не допустити і фактично знову ж таки пеняємося в ситуації коли ми змушені змушені змушувати державу нас почути почуто нашу позицію ми змушені всі разом рятувати інституції які зміли розбудувати дуже продуктивний постмайданий період я думаю, що ми до цього питання ще повернемося але скільки ми перешли як це, переходимо від шару до шару на рівні зберігання в тому числі інституційно мені здається, що вона червоник врешті хоче довочитися до нашої розмови щось сказати Дякую, Настя, що надала мені голос Можливо, мені треба просто пояснити чому я долучена до цієї панелі тому що я єдина людина тут, яка не є керівницей якоїсь державної інституції музею якогось взагалі яким чином я долучена до українського контексту треба сказати, що я починала в Україні працювати в ізоляції в 11 році вчора міша глибокий нам представляв в ізоляцію дуже детально якщо я не буду багато розповідати про інституцію єдина скажу, що я прийшла в ізоляцію працювати саме з українським контекстом і з українськими міцями дуже багато людей тут, до речі сьогодні я бачу, які прийшли через ізоляцію з якими я познайомилася власне через наші виставки або там відкриття нашої і як ви знаєте ізоляція ми дуже мало проіснували у Донецьку ізоляція була захоплена в 14 році і я була в Донецьку на весні 14 року, коли захопили місто, коли почали бомбардувати рапорт я була під час захоплення ізоляції на місті нам тоді треба було командою евакуувати команду евакуувати якісь наші речі, взагалі я не знаю чи слово евакуація підходить під цей кейс, тому що мені здається що евакуація, це все ж такі якісь заходи, які робляться перед якось кризовою ситуацією ми ми вивозили свої речі вже під дулами калашнікових буквально ми вивозили те, що нам дозволили дозволила вивести російська армія, яка зайшла на нашу територію одним словом, війна для готів з нас почалася не 24 лютого, вона почалася в 14 році і до речі цікавий такий момент що практично в українському полі ніхто не говорить про те, що було втрачено в 14 році держави втрачена наша спадчина наш культурний фонд що відбивається з музеями в Донецьку, в Луганську, в Горловці ми нічого не знаємо чи є там ці колекції чи вони вже давно вивезені тобто з 14 року по 22 теж ми бачимо що наші державні інституції міністерства культури воно якось не було готове але можливо ця ситуація масштабується і треба буде зберегати цю нашу спадщину в інших загрожених взагалі по Україні але в інших загрожених містах Маріуполь Херсон що відбивається з музеями в тих містах зараз ну все така просто велика ремарка буквально на одну секундочку тобі перерывати, першти продовжиш щоб ще поглибити цю історію скажу, що це теж питання ще великою мірою цяглості тому що в 14-му і 15-му році міністерства культури, яке ми наскладно звинуватити в симпатіях до міністерства культури як інституту але багато чого робилося в якраз цьому контексті коли якрасувається островська люта яка зараз присуття з нами в дискусі заступницю міністра культури Василь Рожко, знаний музейний експерт очолював тоді новостворений музейний директорат і тут приходять інші люди це великою мірою питання інституційної цяглості в органих державного управління культури просто хотіла зробити цю ремарку будь ласка продовжити Одним словом якщо до мене я з визоляції, а, ми 9 червня на нас вигнали з нашої території ми переїхали до Києва я пам'ятаю цей дуже травматичний момент коли команда сиділа в одному з готелів і ми далі і ми не моглися подумати як ми можемо ми працювати що нам далі робити тобто команда є якісь ресурс але чи є взагалі цей резон-детер нам продовжувати працювати так як ми працювали в Донецьку ізоляція в Донецьку це була інституція сайт спеціфічна мається на увазі, що ми нічого не привозили зовні ми все робили на місті з місцевим контекстом соціальним, архітектурним литературним, економічним будь-яким тобто ми фактично втратили просто якусь сенсу існування я пам'ятаю, що ми тоді багато говорили про те, що давайте будемо на медичну організацію це мені здається була трохи така не знаю, лукавство може трохи утопічна мрія може трохи утопічна мрія тому що, знаєш, це таки модне слово коли ти починаєш коли ти в цій ситуації коли ти реально втратив дім, житло, майно ну, соціальні зв'язки тобі це модне слово нічого не означає одним словом я останнім часом я працюю більше я працювала працювати з музеєм Харківської школи фотографії яку теж вчора Саша представила нам прекрасно і тут теж таке дежавю теж відбувається історія захоплення теж нам треба знову вивозити колекцію ну, треба сказати, що ізоляція і музея Харківської школи фотографії це не державні інституції, тому ми все ж таки були більш дінамічними ми спромоглися зробити те, що треба, вивести роботи теж нам допомагали німецькі колегі допомагали і пакувати, і транспортувати і тепер колекцію намагаємося трохи пічити за кордон, тому що вона фізично десь вже в іншому місті можна звертатися до інших інституцій і намагатися промотувати конкретно нашу фотографію я можу окремо розповісти, як ми вобудовуємо комунікацію з певними інституціями я знаходжуся зараз в Британії то з певною британською як ми розмовляємо дуже довго вже про те, чи можемо зробити виставку фотографії українських відповідаючи буквально на моє наступне питання, ти цей розкажеш як це, давай підвісимо цю частину відповіді Оль, я хочу тобі не дати слово вачеш, ми якось так цікаво пішли по різних рівнях збереження, починаючи від інституції колекцій, локації закінчуючи стосунками з державою я не знаю, який аспект відповіді на це питання ти обереж, говорити про досвід музею Ханенків, тому що якщо навіть говорити про досвід комунікації з державними інституціями у вас все цікаво тут під час широкомасштабної війни для контексту для аудиторії скажу, що музей Ханенків є муніципальним музеєм хочає має національне статус то підзвітний міському муніципальному департаментокультури і це мало би порятувати, тому що музей в Києві це один з найважливіших правда в цій київських музеїв але так сталося, що тодішня керівниця департаментокультури КМДА повишила свою посаду якийсь час взагалі не було зрозуміло хто офіційно керевий департаментом Хуєзн-Чардж і це трошки теж ускладнювало все Оль, то бі слово Ну, по-перше, хочу з оптимістичного боку почати вас несподяки Звісно, дуже прикро що саме війна і такі обставини спрочинили формування нових зв'язків і зав'язування нових узлів але, насправді, і ми про це вчора говорили Зелену і багато волосів Тут звучало про те, що це питання вже власне відповідальності готовності взяти на себе цю відповідальність Тому вийшло так, що власне пані Юлія Ваганова і всі, хто були перші дні в музеї від початку повного повторнення взяли на себе цю відповідальність Звісно, що ми дуже вдячні тим колегам, західним партнерам хто допомагав, власне на цьому шляху, ми дуже вдячні колегам з арсеналою і пані Олесі, тому що багато проєктів і власне навіть створення грантових заявок для того, щоб мати ці ресурси, для того, щоб обеспечувати колекцію і взагалі робити якісь кроки і власне, і з підготовки навіть проектної діяльності у нас відбулися завдяки допомоги і тому от власне це формування з'ясків на локальному і на більширокому лівні, власне то це людський фактор активно сприяв тому, що ми досі цілі, не ушкоджені наскільки це можливо говорити і ми навіть почали знову склити вікна. Мені здається, що це той стратегічний оптимізм як з тренінгами так, про який можна казати і до речі так, як пані Леся згадали про те, що зараз нам колеги зарсенали допомагають власне формувати навіть, якби процеси, тобто, говорити про процеси, як можна оптимізувати роботу над проектною діяльності як ми маємо розглядати і розподіляти карту ролей, тому що це теж важливий момент, про який колеги говорили в контексті того, що відбувається перерозподіл діяльності і тут якраз так вийшло, що це теж великий челлендж, великий виклик тому що, як ми жартували на початку, з перших місяців віни, що у нас музея працює десь половина людини десь половина людини, в якому сенсі тому що кожна людина починає виконувати свої обов'язки інші посадові обов'язки і ще трішечки якоїсь третьої посади тому що значна кількість людей на початку, він особливо тих, у кого маленькі діти за кордон і звісно це дуже добре, що в нашому музеї максимально збільгаються робочі місця і це теж дуже важливий момент, тому що люди знають, що вони можуть повернутися і що на них тут чекають це теж такий момент всталості і оце власне така ми тут за телефонуй напиши, ми завжди на зв'язку і, знаєте, казали про ці перші місяці війни важливі питання, як ти а тепер важливі питання, чи можна повернутися і ми кажемо, звісно, тебе чекають і це дуже добре і ще дуже важливі моменти, про які говорила вчора Левтина і сьогодні Лена з Олесою це власне стосунки з часом тому що з одного боку, як сказала Олеся ми працюємо з минулим так, з іншого боку це минуле стоїть перед нами цей горизонт і це нерозуміння, скільки ще залишилося і така дійсно готовність добуть чого так, знаєте, ми кажемо ти вже ні в чому не впевнений але готовий до всього а також якась тотальна відсутність часу в контексті опанування нових можливостей, нових навичок тому що на те на що раніше було там день, два, три тиждень того, що по смисле ти підсутуватися видохнути, зараз на цей час немає і доводиться просто включатися нову роботу в контексті саме мене особисто, це стосується щоденною діяльності роботи в музею тому що постійно роблю щось нове звісно, я роблю багато помилок за яким потім шкодую, але це таке абсолютно дуже швидке навчання і в контексті обеспечення колекції це також абсолютно доречно сказати, тому що це теж ми не готувалися до цього хіба що на словах і нам там щось показали наші старші колеги але все це відбувалося саме в процесі, тому якась така, знаєте, власне власне зростання сталося з таких дивних обставин, але я теж за це вдячна дякую, Оль, Олеся, я хочу щось швидко додати так, я би хотіла трішки нав'язати до того, що вчора сказав 100 сторіна і щойно мені здається Олена, червоник, це роль діаспори, тобто українці в Катрі перебувають за кордоном мені вдається, що ця роль дуже-дуже важлива, вона ще можливо не теоретизована не якось неоприямне на оформі інституції, але якщо ми згадаємо роль діаспори після Другої Світової Війни і яка вона відіграла значень, яку вона відіграла роль, то це модель для потенційної діаспори теж зараз, власне кажучи те, що описала Олена стосована в Харківському музею і це вже така прото діяльність в цьому плані і мені вдається, що це дуже продуктивно такий напрямок мислення Дякую Олесь, це правда дуже ціна ремарка, але бачите як нам просто зараз керівники і співробітники музейних інституцій опроявнюють рецепт, розповідаючи про крихкості і загрози, повідають рецепт власної неймовірної стійкості і резистентності, тому що саме ці невеликі часу, як правильно каже Олесь вискидані зараз по всі Європі команди, але дуже гночки, дуже взаємозамінні формують у цьому мережу сильних і суб'єктних музейних інституцій, це абсолютно неймовірно, за цим абсолютно честі гордість постерігати. Наш час дуже стрімко спливає, а розмови все цікавіше, цікавіше Я б хотіла проговорити ще один аспект, який власне є одним з ключових, цей функцій і модусів, існування будь-якої не лише музейної взаємистецької інституції це власне вистовкову практику, тому що через вистовкову практику так дуже цікаво спостерігати, як змінюються інституції, як ми переживаємо це, що переживаємо Я вас тут попрошу розкати про власні інсайти і про власні переусвідомлення уласних команд і інституції через те, що ви почали робити на рівні вистовкової практики про цьому, цих 9 місяців широкомасштабної війни, тому що досвід цих інституцій дуже цікавий. Хтось як Довженко Центри власні інституційський арсенал був і лишається, але вже по-іншому важливою точкою притягнення і усмислення для музейного середовища. Хтось як музей Ханенків, абсолютно просто тут і зараз переосмислює взагалі чим музей може бути, як і про що він може бути, може говорити і які формати взагалі можуть відбуватися. Ми, наприклад, ніколи не бачили музей Ханенків того, що зараз ми побачили про цягом літа і осяні 22 року. Давайте про цей шар, поговоримо хто-хто почне. Олю, зараз знову будуть слайди. Так, це ще одна нова роль, який я себе випробувала з цього літа. Вперше мені пощастило і це був також виклик стати координаторкою проекту. Це теж доволі ситуативний проект. Взагалі, от власне, вся наша музейна біографія в продовж цих 9 місяців вона доволі ситуативна. Ми виходили від тих викликів, які перед нами стали, тому що зазвичай, як і бувається це в державних інституціях, формується план на наступний рік, два, три і всі намагаються максимально в своєй роботі цього плану дотримуватися. Цього річ нас абсолютно протилежна ситуація. І пані Юлія Ваганова вона після того, як в Ярміловцентрі бувся проєкт Олега Калашніка, харківського художника, скульптора, який теж мав туж свою цікаву столь, він відкрився буквально за півтори доби до повного масштабного вторгнення Ярміловцентр, завдяки тому, що він знаходиться в напівпідвальному приміщенні, передворився на таке укриття і теж прихосток для культурної ком'юніції і всіх власних, хто пов'язаний з Ярміловцентром, а потім пані Юлія вилічила запросити Олега в наші пустізали азійської експозиції, тому що нагадаю, наш музей він складається з двох будівель в кожній з яких представлено мистецтва Західної Європи і в іншій будівлі представлено мистецтво Україн Азії і власне спустошений музей став таким майданчиком для того, щоб там стольвати якісь нові проекти і водночас міркувати про те, чи може музей класичного мистецтва перетворитися на місце, де може відбуватися якісь мистецтва пов'язан з актуальними подіїми, творчістю актуальних художників і власне от цей проект став таким першим для нас і я вже повторювалася, що багато речей для нас дійсно цьогоріч були абсолютно новинку не те, що в нашому музе і не відбувалися проекти пов'язані з творчістю сучасних митців, але вони були максимально включені в контекст класичного мистецтва це були рефлексії або, як виставка Матвія Вайсберга вона стосувалася цитування і власне він працює більш-менш в таких класичних жописних техніках а тут все абсолютно інакше і та експозиція творів мистецтва Азії, не змінювалася майже з 2006 року з моменту свого відкриття раптом стала місцем абсолютно нової історії і насправді це було десь, що досить чесно тривожно-эмоційно навіть надривно для нас, ми теж до цього були не готові, ми так звикли до наших експонатів, ми звикли до тієї зони комфорту насправді, власне, ця війна і все, що пов'язано з нею і навіть з культурним життям постійно виводить нас із зони комфорту тому що було так затишно сидіти за комп'ютером, вести наукову роботу, тому що я є сходознавицем я досліджую китайську кераміку в музеї Ханенків і тут трапте мені треба готувати виставку Олега Калашніка і спілкуватися сучасним художником, абсолютно застосовувати якісь нові скили, якісь навички, якісь нові задачі виконувати але це дійсно був такий для нас експеримент і я дуже за нього вдячна тому що це розкрила абсолютно нову історію нашого музею і, звісно що і тема, і історія самої виставки, і історія самого музея, який переживає цю війну і навіть супутні тексти Сергія Жадана і Євгенія Стасіневича які обмірковували і історію України і історію війни і історію радянських часів і пост радянських часів і історію музейних речей і водночас артоб'єктів які опиняючись в музеї і теж починають заново говорити і заново перепроживати цю історію власна ця виставка вона про все це а ще немовірно те що коли ми вже зніснювали монтаж і пані Юлія зашовши в залу заблива в червону залу які раніше розтушувалися твори мистецтва старого Китаю і сказали як цікаво таке враження що ці зали були створені для виставки Олега Калашніка тому що вони більше пасують власне ніж до тих творих які там перебивали до цього це теж така дуже цікава історія дякую Добре мати таку директорку, як Юлія Ваганова бачите, як багато нового і цікавого від сучасного мистецтва до нової опери ми зараз можемо бачити в музеї ханенків це абсолютно фандастика що можна теж про музеї ханенків це думка яка мені прийшла в голову власне під час презентації нової опери в музеї ханенків, про що ми з Юлією говорили що частково через вимушену ситуацію але теж музеї ханенків, це потенціал для багатьох інших музеїв є не тільки місцем збереження не тільки місцем знання не тільки місцем роботи з колекцією а місцем виробництва культури зараз чого в дивний спосіб не було раніше ти це бачиш на контрасті перебиваючи всередині цієї і в цей момент з іншого боку я трошки побоюзь нашого надмірного самому одним словом ми за надто себе вітаємо з тими, якими ми молодці тут нам треба бути трошечки обережнішим так рідко це робимо мені, видається що нам не зможна ми це робимо багато можливо, маємо наводи можливо, це так я цього року собі це дозволимо, правда це трохи така терапевтична діяльність власне, кажучи в арсеналі діється менш більше все те саме ми ви щас пробуємо думати про те, на віщом ми як інституція існуємо завраси на щому суспільству і відповідно, хто для кого ми маємо щось робити якці обставини, в яких ми є, визначають те, якою ми є інституцією це добровідно на і це іволюціонує, це ви щас змінює це, бо цей процес триває це видно на наших двох виставках цього року першу виставку ми відкрили буквально вона була мабуть у дні з перших в Києві в Чарні це була перша декадечерфня, здається так, це був початок Чарня але чому ми її зробили? я це багато разів казала, але я ще раз повторю, тому що в квітні що ми так багато говоримо всіх, хто зібралися в Києві працівники Арсеналу, говорять так багато голосно, надмірно набагато більше, ніж треба для передачі якоїсь відчуття історій чи думки і напевно, це наслідок пережитого швидше за все стосується не тільки працівники Арсеналу, а всіх, хто є в Києві і ось про це ми намагалися зробити виставку вже наступна наша теперешня виставка але все це ми вже прийняли і зуміли жити в цих обставах на якийсь спосіб, принаймні в певною мірою, подивимся, як це буде на березень наступного року одним словом, тепер уже наша виставка набагато більш рефлексивна, яку ми відкрили щойно але ми ще не знаємо, як вона буде працювати, оскільки ми маємо новий виклик якого ми не мали попередній період тобто брак енергії графіки, функціонування, які ми не можемо передбачити яке власне ніхто не може передбачити з одного боку є пафос це такий вдовоєнний в якомусь сенсі піддовоєнним я маю нова зі до цього року коли коли інституція має багато обов'язків перед своєм споживачем тобто бути вчасно певна якість сервісу має бути і такі інші речі це все скасовується зараз це зовсім інакше тепер функціонує і треба сказати, що між відвідувачами інституцію встановлюється інакший рапорт зараз тобто відвідувачі є набагато більше всередині цих самих і поки що ми бачимо що наше божевільний графік який ми повідомляємо в соцмаражах з хвилини на хвилини в залежності від того чи є світло сприймається теж нашими спільнотами як обстава на життя ну як дощ тобто це така спільність сприйняття і поведінки випрацьовується але, ну, подивимось на берзень наступного року виснуки може бути іншим так, тому що все це продовжує тривати це правда але бачте, як цікаво в тому, що зараз сказав Веся збирається до купу багато про що ми говорили раніше і фізична присутність, і якийсь ближній горизонт і відповідальність продовжувати діяти за дуже змінних, плинних невизначених обставин це абсолютно неймовірно Оленко, тобі слово Мені здається, що в нинішніх умовах ну, в принципі, яка різниця що це війначі, це інші якісь обставини але в різних умовах в інституціях культивуються або активуються ті чи інші цінності більшу чи меншою мірою Мені дуже сподобалась твоя фраза про те, що сприяє стійкості суспільства Ну, схоже, що в Довженко Центрі це якось закладено було Такий принцип великого культурного хабу під одним дахом існують багато мистецтв Ви, правда, навіть це мою природою кіно, тому що кіно синтетичний і якщо для створення картини чи книги, тексту достатньо буває однією людини то для створення фільму все-таки потрібна група як мінімум той, хто буде знімати і той, хто буде щось грати або об'єкт, бо це може бути місто але тим не менше для створення фільму об'єднується така певна група і в Центрі ця синтетичність вона вже є закладеною Одна з наших основних шляхів донесення колекції яка в нас є це надання доступу до кіно і найбільш властива форма це покази кінофестивалі, кінопрограми ми їх зробили дві якщо я не помиляюся яка проводилася не на територію Центру тому що ми не є достатньо обеспеченою фізичну інституцію для проведення показів тому ми перенесли їх на інші локації це була така добірка дивних хімер нефантастичне це не напряму пов'язане з війною тематика але це якийсь висування того що страхів внутрішніх щоб він теж житті як це відображено метафорично на екрані і друга збірка була про українську комедію в рамках фестивалю тиждень кінокритики але основним фокусом діяльності стало все таки заглиблення у власну сутність у нас до цього її обстави не спонукали і десь обмеженість ресурсу але Центр цього року багато часу присвятив вивченню своєї сутності повернення собі самим власної цінності Іван Козленко попередній керівник він створив цю архітектуру дивовижно він її продумав і вона значною мірою дуже трималася на ньому і ми зараз почали який процес втягування всієї команди в цю активність щоб це був розділений досвід і це таке наповнення цього кластеру і розуміння внутрішнім вона сам перед самає інституція ті хто ні працюють вони мають розуміти чим вони займаються і що вони працюють ми стали відкривати етапи формування власної колекції як вона народжувалась, як туди потрапляли фільми ми почали записувати цикл розмов із тими хто її власне формував тому що у нас є можливість така, бо всі ці творці досі живібо це молода колекція ми не можемо там звернутися уже до з основників художнього музея Чиханенків але з цими людьми які збирали колекцію кінематографу ми можемо говорити і знову ж таки це якось продиктовано часом для нас це дуже ціно, самостійно і кожному особисту хто в інституції працює відчути чим вона важлива чим вона потрібна і ми бачимо що цей запит на створення надання суспільству цієї стійкості і все, що йому перешкоджає або те, що ослаблює нас воно має бути відкинуто і має бути поборене тому, якби центр зараз ще виконує таку місію пункту незламності у нас є можливість приймати людей надавати їм тепло, інтернет світло, якавярня і якби ця спільнота зараз перебуває на території що для нас теж є дуже важливим рюцьке тепло і найдорожче Вчисляється, як цікаво, як країнські культурні інституції через проєктну діяльність під час війни здавалося б мало їм інших викликів вони ще й примудряються досліджувати власную історію займатися переосвідомленням інституції, ти про що говорила Олена ці переосвідомлення, які вона означала фатистичним чином роблять довжинку центру, не лише пункт незламності а й роблять інституцію ще більш помітною ще більш вагомою ще більш важливою, що у випадку поточної кризи навколо центру є надзвичайно важливим і довжинку центру нині є пунктом незламності всієї української культурної спільноти. Дякую тобі за це Олена, розкажеш про власні інсайти з вашою якраз міжнародної виставкової практики про яку ти вже почала говорити побіжно? Я хочу перш за все можливо трохи підсамувати у нашій розмові є така просто як для мене червоною ниткою ідея така тема інноваційності дій наших зараз тому що кризові ситуації вони лимають якесь звичайний триб життя очевидно це дуже травмотично але при цьому вони теж вивільнюють простір для чогось нового і я зараз вас слухаю чи розумію, що музейна практика в Україні може бути просто ну в плані інноваційних підходів до того, що робити з порожньим музеєм коли ти вже вигріб там склоз і це, да тобто вона може бути абсолютно інноваційною взагалі в світовому контексті і це, до речі, ця інноваційність вона стосується не тільки музейної практики, а взагалі українського суспільства зараз тобто у нас зараз вибудовуються якісь такі незвічні каркаломні взагалі зв'язки між спільнотами як вона відбудовується тобто я знаходжуся в Оксферді люди, у нас вже багато було якісь конференції з приводу України і на Україну дивляться просто з захватом тому що не знали що так можна, що так можна вибудовувати суспільство так можна спілкуватися, так можна робити якісь нові я не знаю, шляхи знов такі коммунікації і стосується всього не тільки музейної сфери, багато, наприклад зараз горить про те, що в нас наша армія українська і конкретно наша главнокомандуча і це можливо взагалі найдосвіченіша людина в світі з реальною якоїсь військової тактики і стратегії не гіпотетичною не симуляції цієї стратегії а просто виконання на рівні практично досвідуть тобто немає такого людини в світі як наш залужний і так само немає можливо інших музеїв в світі як Ханенко, Арсенал і Довженко які зараз на фронтлайн вибудовують свою нову якусь взаємодію з публікою а я ще хочу сказати що мені теж вся ця наша історія вона трохи нагадує момент який переживали музеї в Штатах я теж довше час працювала в США і конкретно в Філодельфійському музеї художньому і був такий момент коли починалася це Black Life Matters ну взагалі ця історія досі триває і ми багато розмовляли про те що музей можливо має зараз стати місцем те що називається Sanctuary так само як в якійсь висторичної перспективі в середньої віки це це safe place в громаді виконувала церква тобто в церкву можна була наприклад заховатися і це було місце де ти почувався себе ебезпечно тобто де в сучасному світі, в секулярному світі це таке safe place от давайте подумати про те чи музей може бути таким Sanctuary ми в філодельфійському музеї про це теж знов таки ми думали про це гіпотетично якось в Україні ці Sanctuary абсолютно реально не метаферичне місце прихиску коротше в середній музей нині є one of the safest place і в символічному сенсі тому що в фізичному сенсі ми ніколи не можемо знати що до нас цикає і нам лишається як правильно сказало Олена Червоник вірити в ЗСУ і вірити в ППО але в символічному сенсі в якому з дуже цінному я б сказала, що український музей є зараз пластичним safe place дякую тобі дуже, Олена, за цей за цю ромарку і за те, що вас не почала вже підсумовувати тому що в нас лишається буквально кілька хвилин і я маю поставити фіналізуюче запитання або ми якось все це підсумували і я хочу, аби ми зараз буквально по хвилині дуже коротко резюмували якісь цих досвідів, інсайців, практик виживання, практик переосмислення все готово, щоб ми пережили і переживаємо про цих 9 місяців великої війни видаються кожні з вас більшими як інструмент, який ми можемо взяти з собою бо ця подорожне визначеність все ще триває дуже коротко що вам видається найпрактичнішим і що може бути масштабовано на інші 2500 музеїв які зараз є в Україні які зараз боряться так само, як і ваші інституції буквально по хвилині ми маємо на короткі резюмуючі репліки прошу Олено і що наш внутрішній ресурс він не обмежений Тобто, мабуть, потім ми дізнаємося де була ця лінія крихкості і яка буде ціна і якою буде ціна як швидко ми посвіймо але, боже, мій є фарби і інші методи залишатися Тобто наш внутрішній ресурс дійсно є баженими, він в критичних умовах він розкривається але хочеться згадати вчорашньу пораду що дбати про себе в цих умовах надзвичайно важливо і все-таки знаходити цей поінт, де зупинитися і, можливо, краще все-таки уже поберегти себе а не йти на виснаження хоча я, на жаль, не можу цього, мабуть, сказати у наших військових у них немає можливості відступити і вони вже мають можливість іти вперед і добре, коли у них є можливість на скількість часу із Домерзлого Снікерса перетворитися в теплої стоту яка відігріться в сільській хаті і зможе продовжувати боротьбу Тобто це про віру в себе і віру в те, що ми робимо правильно це, мабуть, найбільше, що посилює надзвичайно є цінною підтримка міжнародних партнерів я думаю, що я до цього її недооцінювала і це люди, які які дуже добре розуміють ту цінність, яку зараз Україна їм дає, тобто ми потрібні світу а світ потрібен нам і це можливість не завжди бути самовпевненими але також і приймати допомогу але і бути вдячними за неї ось і це громадянське суспільство яке на прикладі центру я бачу, що нас сприймають як таку мікромодель того, що відбувається зараз між Росією і Україною і те саме, що відбувається між там, знаю орган управління, як певне втілення нерозумних рішень, які чомусь не мають іншого шляху розвитку, як тільки руйнування і для суспільства це якби можливість проявити свій героїзм локально і спробувати захищати якісь цінністьні дуже або ідентичністьні речі які є дуже важливими якщо, як те, хто говорить, якщо центр зараз не витримає то тоді може, в принципі це дасть сигнал про те, що може можна зруйнувати будь-яку демократичну ініціативу або інституцію ось і це, ну якби та точка, в якій мабуть ми зараз знаходимося, що все-таки державу воювати не варто, бо це не на то конструктивний шлях, але ми як інституція і мабуть з партнерськими інституціями маємо пропонувати ці рішення тобто не чекати, поки вони нам щось запропонують. Маємо ініціювати це самостійно і здається тут мене підтримують. Дякую тобі дуже Олену і дякую, що ти сказала про ще один важливий шар збереження про який ми майже не поговорили сьогодні на жаль, не само збереження це той самий підхід self-care practices, про який говорив щоро на іншій нашій дискусії Станіслав Торина. Нам важить про це пам'ятати Мені прикро, що ми не досить про це поговорили і дякую тобі, що зауважила, що ми маємо цю змогу завдяки ЗСО, які не мають цієї змоги і саме тому ми як члени, як представники культурної спільноти, як культурні чи будемо стояти за довжитий концентр так само як ЗСО, як за Україну Ювгатас Олеся Мене два зауваження, короткі, одне практично правлінське і одне піднесане, я почну це власне кажучи справді ЗСО і Оленка мене на це наштовхнула власне кажучи ЗСО для майже всіх хто працює в якихось інституціях в Україні, є ідеалом тобто ти менш більш приміряєш до цього ідеалу свої задачі ти звичайно нікуди не дотягуєшся але це ідеал, який десь є, випадку Олени я дозволюю інтимне зауваження це дуже буквальний сенс який вийшов війську тобто це майже щоденне порівняння свого досвіду історія правобмерзлий Снікер Свокопів була не зі стелі взяти і другий практичний практичний коментар чого вже ми навчилися всі що в управлінському інституційному сенсі зараз важливо мені витається дотримуватися такого правила на рівні лідерства інституції найважливіше тримати фокус на місії призначені інституції не на практичних кроках практичні кроки і конкретні рішення мають приймати ті хто власне кажучи на цим працює якийсь момент кожен знаю хто має прийняти рішення команда має мати великогнучкість на невро задача лідершіп тримати постійну фокус на що ми це робимо дякую до живого Олью я також повністю згодна з колегами ті самі слова які лунають в голові у мене рідний дядя він для мене є постійним зірцем для того, щоб просто не розкисати я також хочу згадати заробіжених колег, партнерів, організацій які теж дуже підтримують дуже допомагають і наша власна вже музейна Діаспера вона теж активно працює на попалілязацію музеї на ті активні заходи які допомагатимуть як музею так і українські культурі так і українським культурним діечам і тут і за кордоном але також я хочу згадати про дітей які з яким ми всі в наших музейних установах працюють і для мене такий величезний ресурс підтримки тому що велика частина моєї музеї на біографії і поза музеїни також пов'язана саме з викодатською діяльністю і я дуже довго час працювала з дітьми від 5-6-7 до підліткового віку і так сталося, що і цього літо, частина роботи власне через те, що сталося через вітік кадрів мені довелося знову цю діяльність продовжити але це дуже мене підтримували ці зустрічі з дітьми які невимовно щирі патріотичні у яких є багато власних історій а також дітьми-преселенцями це для мене стало таким особистим важливим ресурсом теж не здаватися і власне розуміти ту цінність і ту місію в такому масштабному плані про якого зазначила панія Леся дуже всім дякую дякую дуже Олю, Олена я теж зароблюти підсумовуючу ремарку Коли почалася 24 люта починається війна в Оксфорді починаються дуже багато в той самий тиждень починається дуже багато якихось панельних дискусій що трапилося ніхто не був готовий очевидно в Оксфорді є цілониска людей які займаються регіоном вони починаються виступати політологи, дослідники або до нас приїжджав екс-голова британської розвідки і ці всі люди дуже так трохи зверхню розповідають що Київ впаде за 3 дні Україна за 5 ми це знаємо все тобто нічого цього очевидно не справдилося минулого тижня була ще одна велика конференція у нас треба віддати належну Оксфорду дозапросили дуже багато українських дослідників яким фізично приїхали манлайн під'єдналося і велике питання було, що ж трапилось яким чином Україна вистояла і оці політологи які нам пророкували падіння за 3 дні вони кажуть так, ми визнаємо що ми досліджували Україну вищі фарватерної лінії і ми досліджували політику державній інституції а насправді ми не звертали уваги громадянське суспільство Україна вистояла завдяки громадянському суспільству тобто Україна вистояла завдяки народу України і для в західному контексті у людей просто абсолютний захвит від цього тому що це просто актулюзація прямо ліній на цього сутності демократії коли ми можемо сказати ми народ України і ми втримали цю державу а не політику і тут цікаве питання яким ж ізвідки у нас з'ялося це громадянське суспільство ну, очевидно, в нас завжди було воно але в якому масштабі воно було в 2014 році коли у нас не було ресурсу насправді вистояти коли ми в изоляції спакували речі і виїхали ну, що ми могли зробити 15 людей проти батальйона Восток і за 8 років проходить димамися, що в нас відбувається тобто, за ці 8 років у нас формувалося ця громадянське суспільство воно масштабувалося просто і я глибоко переконана що це трапилося власне тому, що у нас була дуже багато культурні якісь події зшили це суспільство консолюдували наше суспільство під культурними подіїми ми маємо на увазі всі ці фестивалі які у нас відбувалися останні 8 років у літературні і візуальні і що завгодно резиденції, теж пригадаємо коли ми в ізоляції починали робити резиденції слово такого особливо ніхто не знав тобто, це було трохи щось дивне зараз, як міжа глибокі нам вчора розповідав, зараз будь-яка територіальна громада де там, я не знаю, 5000 людей вони всі мають свій культурний хап резиденцію за 8 років то до чого я веду зараз, коли ми починаємо розмовляти про відбудову України і коли люди починають казати чому, можливо, спочатку маємо відбиводивати енергетичний сектор а потім там культурний мені здається, що ці люди просто не розуміють що культура це абсолютно першопочатковий чинник національної обеспеки це те, що надало нам змогу вистояти це не якась додаткова функція в першу чергу це не момента ірархії вкладати в армію енергетичний сектор, а потім в культуру це має бути одночасно зроблена тому що без культури немає народу України і очевидно немає просто потім моменту цієї резистенції така у мене патетична ремарка вийшла це прекрасна ремарка, я згодна і хоче тут зафіксувати, що ми всі вважаємо культуру фантастично важливим трансформаційним чинником і фактор національної обеспеки так це і має сприйматися дякую вам дуже друзі, я хочу лишити кілька хвилин на запитання за аудиторії і саме для цього ми на дискусійну частину нашої розмови завершимо і я хочу скористатися цим моментом аби подякувати кожні з вас і за фізичну присутність і у ваших інституціях і тут сьогодні за все, що ви робите на пусто директорів і співробітників культурних інституцій, тому що люди, які працюють нині, особливо в державних культурних інституцій, це абсолютні герої не на секунду не перебільшую я хочу подякувати вам за ваше бачення, які рушить вперед ваші інституції за вашу неймовірну хоробрість зберігати те, що ви змушені зберігати і виконувати завдання, які більші за кожного з нас за цю фантастичну незламність за те, що ви були і лишаєтеся рушайами змін не лише в культурному середовищі заразом але і практик Good Governance які так потрібні нині Україні я хочу, аби ви знали, що ваша робота яка часом може видаватися не до кінця поміченою помічена, дуже цінна ми, правда, дуже її цінуємо дякую вам дуже а зараз я попрошу техніків дати трошки більше світла в аудиторію і я б хотіла дати подласка скупати цих людей в оваціях, поки ми вмикаємо світло і... Правда, дякую дуже і зараз я попрошу ще трошки більше світла в аудиторію, якщо це можливо і я хочу передати один мікрофон в аудиторію, якщо ви маєте запитання подласка піднімаєте руку і до вас підійде Марія Вовчонок Олена Фанасів на останньому ряду Я першу, я маю перший запитання можна, якщо у мене вже є мікрофон Так, Маша, звісно почнемо з того Ускільки наша конференція можна співпрацювати, чи бачите ви можливість між співпрацями між музеями та громадськими організаціями і якщо ваша відповідь так що ви бачите ці можливості для співпраців, то що можна зробити щоб ці співпраці відбувались чистіше, ніж вони є зараз Хто б хотів відповісти на це питання Будь ласка, Олесь Островська Люда Дякую, поперше ми всі стійно працюємо з різноманітними громадськими організаціями в великих кількостях і ми всі співпрацюємо, треба сказати між собою Я власне подумала, що у нас мало є виставок в яких не бере участь Довженко Центр, і навіть зараз важливо дуже роботу зробив Виксан Тертелюк з Довженко Центру на основі фільма «Земля». З одного боку але що зробити, щоб цього було більше мій відповідь буде точнісінько така сама як була у всіх вчора нам дуже бракує сил У нас за мало людей Один з висновків, який я теж зрозуміла цього року Скажімо, чому мало українські інституції були вживлені в міжнародній мережі і контексте Є багато-багато причин Одна з цих причин полягає в тому, що ми дуже understaffed те, що називається в нас Наприклад, Арсеналу треба ще, напевно, 50 людей до тих 100, які є, щоб виконувати всю потрібну міжнародну діяльність Це на цей момент неможливо, тому ти робиш тільки частинку ціки роботи Я виропрошую, а можна ще уточені чі питання В чому заключається співпрація? Наприклад, з Довженко Центром я таки зрозуміла, що це можливо, типа, позичення колекції, чи може якісь ще були приклади співпрацій І це саме з ГІО Я припрошу, саме питання щодо співпрацій між музеями ТГО що Юля, може, типи? Тобто, ви сказали, що ви багато співпрацюєте але в чому полягається співпраця? Хоча подробити цю аудиторію Я відвитую на це питання я просто тобі віддам Це великий віел у форм співпраці від кораторства Якщо ви звернете увагу, то проекти арсенал дуже часто корують не працівники арсеналу До суто співпрація, тако, як скажімо запрошення одного автора звідкість на книжковий арсенал до позичення творів, до зроблення творів разом це все залежить від окремого наприклад, дуже багато співпрацює наш освітній відділ і терапевтичними різноманітними організаціями для дитячої програми Тобто дуже багато воркшопів, які робляться разом між спеціалістами освітнього відділу, і, наприклад в організаціям, які спеціалізуються на психологічній допомогі Тобто цих в формі Перепрошующе за одно оточенню чому питання, а зверотня є співпраця Тобто чи ГО, що можуть отримати від мистецького орсенула Крім того, що ви використовуєте їх Можна до вас Можна до вас за питання Тобто що ви маєте на увазі під співпрацю наших інституцій ГО Чи ми їм допомагаємо якось Я маю на увазі про взаємови вигідний розвит докс точки зору української культури співпраці всіх секторів бо у нас означена як співпраця всіх секторів і вигідний розвиток всі сектори майже недовольні як зараз стан культури і ось чи ми можемо співпрацювати таким чином, щоб разом розвивати культуру в тому напрямку, який нам здається важливим чи ні Будь-якому разі без діалогу це неможливо і треба виходити від конкретних пропозицій там ми говорили, наприклад, про час мінус два роки то, наприклад, довженко центр співпрацюючий, залучаючий в проекти митців, кураторів, архітекторів у нас була умова, що ми платимо всім гнорари ми мали можливість через оцю взаємодію державної інституції і залучених митців я вважаю, що ми також спільноту і це середовища зараз центр прибуває в ситуації, що ми на власне життя ми коштів немаємо, тому зараз нас підтримують і, наприклад, є благодійний фонд між вохами який створений Павлом Гайдеєм бізнесменом, для якого співпраця з культурною сферу дуже важлива, бо він бачить культуру, як таку запоруку розвитку суспільства українського, тому зараз поміг нам організувати оцей коворкінг на першому поверсі забезпечивши його частково меблями і певним ресурсом тобто до пропозиції всі відкриті, але я згодна з Олесою, що руку насправда не вистачає дякую дуже, ми помаємо через цей невеличкий імпровізований діалог у нас лише на одне останнє запитання і першу руку, яка я бачила, була на останньому ряду Ну, по-перше, втручуся в продовження дискусії Велину ми маємо на все, зважайте на це Я можу наговорити Ні, не ставте питання, просто дуже хочеться встигнути Я маю одно коротке питання Маємо ще одне запитання Як можна попросити вас Ви говорите по культуру і як суспільство, наше гомодянство сильно з долини це перейтеснуло в гору І, власне, я хочу вас питати чи ви бачите, що це ця сила, інакша сила ніж, скажімо, що існує сьогодні в Росії чи, скажімо, в Амери, чи де може та культура не є така розвинена глибоко в суспільстві і чи це дає силу боротися в цій війні проти Росії Дякую, хто б хотів відповісти ой, це таке велике складне питання я можливо, треба розуміти, що така культура це дуже, якось дуже часто ми говоримо про культуру якося морфно, тобто, треба розуміти, що в нас є така річ як практики символізації тобто якісь візуальні літературні літературні, музичні символізації світу вони не можуть зупинятися це не те, що можна вимкнути-увимкнути це те, що робить нас людьми в принципі ми завжди символізуємо навіть зараз бачимо люди, які сиділи в бомбусховищах десь там, я не знаю, в бучі без води, без їжі і вони все одно щось на стені малювали тобто це наша основна когнітивна функція символізувати інша справа, що є ще практики аналізу цього процесу символізації, які може не існувати, або може він бути там, притлумлений або він може бути я не знаю якісь такі не не виражений, яскравий, але мені здається ж в неактивній формі перебувати в неактивній формі, я бачу і це вже це вже питання якоїсь такої свідомості громадя суспільства аналізувати само себе я думаю, ми всі тут погодимося я бачу величезну різницію між тим як українські суспільства себе зараз розуміє, аналізує як російські суспільства цього не робить мені здається, що росіяни в більшості в них якась стратегія страуса вони засовують голову в пісок і кажуть, це не ми а це там хтось, Путін а Путін прилетів з космоса в Росії тобто він не з російського суспільства вийшов очевидно, велика різниця між українцями, росіянами Америка це щось інше я не знаю, чи треба зараз починати порівнювати але так знав, що таки повторюв свою тезу що українське суспільство зараз вистояла тільки завдяки о цієї громадянські свідомості, яку ми набули останні 8 років, це ще треба досліджувати, яким чином відбувся цей просто квантовий квантовий трансформацій від 13 року до зараз але у нас не було і це те, що пані Ірина вчора говорила якщо б нас росія захопила в 91 році, можливо у нас просто тут не було, тому що у нас не було цієї громадянської свідомості в такому масштабі, очевидно, вона була якась там точкова тобто ми стали консолюдованою нацією завдяки нашим культурним практикам який нашим музеєм я думаю Дякую тобі дуже, Олена, кращої тези, як це кращої фінальної коди для завершення дискусії воді уявити, але Олена Гончарок ще дуже швидко щось додайте Я правда дуже швидко, я хочу подякувати мабуть від нас усіх настій що ти нам допомагаєш тримати цифру Дякую дуже, має плежа і цвічують також нашу ціність Я мало честь модерувати сьогоднішню розмову і справжні задоволення я бачу ще кілька рук в аудиторії і саме тому я пропоную вам ставити, оскільки ми в стрімі, ми не можемо затримувати дискусію, але я пропоную всім, хто хотів поставити запитання поставити їх у персональному форматі спікеркам і буду радив фаселітувати ці розмови, якщо в цьому буде потреба Я дуже дякую спікеркам за просто фантастичну розмову це було справжні задоволення і дуже дякую наші аудиторії за активний інтерес до тими і до розмови Дякую дуже