 Нам треба більше таких подій. Треба більше таких подій в Україні. Я насправді останні 8 років вхожу по конференції, як я розповідаю, про те, що з нами сталося 8 років тому. І останні пару років я вже вирішив, що про це розповідати ніколи не буду. Буду казати, ну там зеляться, у Донецьку почалась, але це неважливо. Зараз дивиться, як багато всього ми робимо. Нажаль, не вийшило. І знову мені доводиться розповідати всю історію про історію, про захоплення, про трему і так далі. Але думаю, що всі їх тут знаходиться насправді. Знають багато про це. Про це фонд історію зеляця бувською в Донецьку в 2010 році на території заводи зальційних матеріалів. Протягом 4 років ми там робили багато учасних проєктів. Я насправді дуже бачу дорадий, що тут є велика кількість людей, яка у нас і ці проєкти створювала, і права участь в цих проєктах. І взагалі велика родина ісоляції вона досягає дуже далеких кутків українського культурного сектора. І в 2014 році ми були одні із перших організацій, які захопили і перетворили на так звано нелегальну в'язницію. І, на жаль, вона досі залишається такою. От зараз ми тут сидимо, а в Донецьку визеляція, все, що відбувається, тортури, там тримають людей. І це завжди дуже важко собі уявити і процедумати. Ми з тих часів багато всього робили, і відкрили критивний хаб в Києві, робили проєкти в Україні, на сході України, за кардоном, на різні теми. Це вісім років величезні теж роботи, культурно, пов'язані з критивними минустрів, і так далі. І пару років тому ми зайнялися безпосередньо роботи з десентралізацією. У нас згиблиться наш автобус, який мандрував маленькі містапи всі, в Україні історію, там разом з місцевими культурними осередками різні програми. І в минулому році ми фактично періїхали в місто Солодар, де планували відкрити новий центр культури на базі колишнього будинку культури. Але, на жаль, цього не сталося, тому що будинок культури було знищено виявиками Російської Федерації. З 24 лютого ми переключили всю нашу активність на допомогу різного рівня, різним організацієм. І справа в тому, що у нас в цього року мала бути багато велика тільки з різних проєктів, втучаючи википроєкт Солодаря, але не тільки, і всі ці, коротше, ми вирішили використати для того, щоб підтримувати спроможність українських культурних гравців і не тільки культурних, насправді, дякуючи нашим зв'язками, які ми побудували під час децентралізації, ми змогли побудувати нові відносини з ОТГ, з різними громадами українськими, які ми зараз безпосередньо допомагаємо коментарно, фінансує місце Євросоюзу в Україні, ми безпосередньо втілюємо цей проєкт, і я дуже щасливий, що у нас є на це спроможністі. Багато цих громад утримує підтримку і в тому числі для того, щоб приймати переселенців у себе. Але частину грошей ми все ж таки залишили собі на культурні потреби, і бачимо, якщо ми вважаємо, що ми робимо культурні потреби і робимо і культурні проєкти в Європі, де розповідаємо про те, що відбувається в Україні. Робимо різні проєкти з підтримки України в організаціях Європейського Союзу. Заблило на висні, влітку ми проводили велику кількість події, разом з нашими партнерами з мережі Культурних Центрів Трансвіроб-Халіс. І Сіці-Центр проводував у себе різні події з фондрейзингом, збирав кошти для українських авантарів і так далі. Мені це здається, бо дуже важливо. Ну і безпосередньо підтримка культурного сектора в вигляді грантів, в вигляді програм підтримки з проможності і так далі. Дякую. Наша наступна спікерка сьогодні ввечері приєднується до нас онлайново. Це Божена Пелеїнська з Мистецького Центру джемфекторі у Львові. Божено вам слово. Привайчи, щоб мене добре чути. Ми чуємо вас, так. Так, я одразу хочу перепростачити. Тут я знаходжуся в став'ярні, яку я знайшла поруч домов, який є генератор і електрака. А й вона тут запакована людьми, дітями. Тому на фоні напевно постійно ввичуватиметься якийсь шум. Я всім... всім доброго вечора. Я мені дуже шкода, що я не знайла доїхати до Варшави і неприсутня візично, але бачила прудовжня близькі і знайомі ввичам. Що коротко розповідуваю про інститутю, яку я представляю, у Львові. Ми йшли до великої цілі і навурації нашої інституції, яка мала відбутися цього року в серфні. Ми планували п'ятемізичну програму, яку хотіли відкрити наш центр от була кораторська група, двоє таке присутні, і Катерина Абутана, Сеня Малик, двоє таке коратор з якими ми співпрацювали. І не великі проекти та програми, які ми реалізовували спочинаючи з 17-го року і взагалом розвиток цього вкратку з 15-го року. 24 серед, 24 лютого, так як і багато всього, просто призупинилося усі процеси, усі планування, все, очевидно, все призупинилося. Після лютого, після 24 лютого, як і багато інституцій тут у Львові, що було дуже очевидно, усі кільві став таким своєрідним хабом. Більшість команди і простори притворилися на своєрідний гуманітарний хаб. Я не буду на чому засереджуватися. Я думаю, що тут вже звучали багато різних історій. Наша доволі подібна на інші. Я бы хотіла кілько слів розказати про наші проекти і програми, будучи права на інституцію, так як у нас Охуло Сойлен, в нас була такий привілей тої гнучпусті і можливість переплановати наші проеграми і проекти такі, вона видавалася це актуальним і потрібним. Через два місяці, після початку, пнев масштабної війни, ми створили програму «Митсил Війні» і яка триває і досить і реалізація, який триває і досить. Ми поставили себе за минулку підтримувати Митсил, який потривували ці підтримки і ми давали индивідуальні гранти і на створення робіт. Нам за два тижні подалося понад 500 метів, але наша проможність і донати, за який який ми надавали ці панді, ми була такою великою. Це была тактична перша програма, яка, якщо нам булося переплановати і актуалізувати. Інша програма, яку ми нещодавно запустили, ми назвали її «Навігація», вона також пов'язана із тим і спили підтримкую митців, які перейхали до Това після повинномасштабного вукторлення. У нас 17 візуальних митців, які подалися на програму. Ми продовж двох місяців створили таку інтеграційну програму знайомство з лукальними інституціями з ми пропонуємо також акторії, гранти і можливість створити роботу. Один з просторів ми перетворили на майстерні, де ми ці можуть портувати і корисуючись нагодою можу занонуватись, що матимемо невеличко попав виставку 22-го у Львові, або можливість приїхати, то я запрошую. Якщо узгальнувати і що відбулося після війни, то відбулося величезна переоцінка у сьогодні і ми, я особисто і мої колеги просто відчували цю потребу і те, що є важливим сьогодні, і те, що пов'язує як ми як інституті можемо підтримувати людей, які більше постраждали чи потребують цієї підтримки сьогодні, як мені більше. І практично більшість проектів і програм, які ми продовжили і почали реалізовувати, як в театральному мистецтві так само і візуальному була пов'язана тим чи іншим чином з цього однішньої ситуації з людьми. Вона була спрямована або на підтримку середовищами ці, або на поширення інформації, поширення творів, які ми могли презентувати участь у різноманітних виступах та конференціях. І може на самті не ці, я лише хотіла зазначити це. Мабуть, далі звучатиме це питання. У мене особисто, як в лише останнім часом відбувається така своєрідна реакція на все. І я собі постійно пубсорую, що потрібно дулати цю німату і дулати цю мовчанку, бо сьогодні це відчуття себе на найлегше просто робити і не арфекулювати того, бо, на правду, відверто кожи чи це сьогодні доволі дякуємо, дякуємо бажені за це представлення і подовжуємо долати німату. Я тепер прошу Олександру Осадчу з музею Харківської школи-фотографії розказати про вашу інституцію. Голубого вечі. Сподівайте мене чутно. Ну, першу насправді дійсно, ця подія, є унікальним шансом і для самих інституції спільнот поставити собі питання, ким ми є на даному етапі і можливо, іноді відповіді на ці питання не будуть як задоволняти і спілкування такому з колегами завжди бачиш якісь моменти, де і тобі здаю, з'являються орієнтири на що потрібно звернути увагу. Тому це дійсно дякую організаторам за таку можливість згонуритися у цей процес. Про музею Харківської школи-фотографії моксоп, як ми зробили цю абривіатуру музією Харківської школи-фотографії, як ви бачите, ми функціонуємо як громадська організація. Але чому я не опинилась в попередній панелі, у вас не кажучи, основу нашого музею є приватна колекція. Колекція, яку створювала фотограф Сергій Вебединський і у вас не кажучи, ми про себе заявили ще в Устопаді до 2018 року і вже фактично 4 роки як намагаємося здійснити той проект, про який постійно говорилося про ідеї, які ми в політиці, але за всі десятиліття незалежності України у нас так і не винохо музею фотографії. Подивитися на ситуацію в Литві, в Польщі, в Чехі всі країни з ось таку політику влимач в її музеї фотографії. А при тому, що Україна є одним з потужених центрів розвитки її практики, ми досі не наважилися спомогися, як історити власне і музей сучасного мистецтва до поки. Такий музей фотографії сучасно він лишався якусь таку потребою, яка називала їх арків, як один з центрів, де ця практика була культурутворююча за років. Він просто вимагав, він притяв про пустку. Відсутність подібної інститутів. І воно кажучи, Сергій, він під час своєї практики, під час комунікації з колегами фотографовими, він бачив ті тонни архівів, які заушаються на пличках, і час, який спливає, який потрібно прозуміти і зберегти ці архіли, воно його підпочинувало до початку колегаціонування, і власне у 2018 році зібралась команда з фотографів та мистецтвознавців Сергій фотограф Водислав Краснощок, його partner in crime, духи колегаціонування, і власне це, як приклад, сторінки нашої бази. Окрім цього звичайно, що колекцію потрібно якось осмислювати через виставкову діяльність, оскільки ми не мали свого виставкового простору, ми працювали на партнерських з'язках з різними інститутями і в Києві, у Одесі і у Харкові у нас була фантастична партнерство з Галурією Камін, яка, на жаль, була вимушена закритися ще навіть до початку оскалаціонування. І, окрім цього, звичайно, що ми розуміємо, ми створюємо 8 проєктів виставкових, це не багато, і немало, будь-ячи з того, скільки ресурсів в нашому розпорядженні, ще така ремарка, звідки і як фінансуються музеї, Сергій, окрім тому, що він є патографом, він є інженером і його родина, і він залучені у родиному бізнесі, і, власне, кажучи все існування музею, воно фундуються, воно фінансується цим бізнесом, повідно, можливо, розуміти, що ми маємо масштабуватися, можливостей, які надаються нашими діяльностями поза музеєм, оскільки жоден з нас в команді не спокусований пофільно на музейні діяльності ресурсу утворюючи для нас там, для Сергії, бізнес, я викладала довгий час в Харківській Државній академії надія працюю на своє докторську роботу, але ця ідея музею вона настільки підбрукувала, на що ми дійсно вкладаємо весь свій час поза цими видами діяльності його підтримку і оскільки ми не можемо повністю концентруватися на програмні, структурні і діяльності от у нас заплановано стільки виставок, заплановано стільки книг, то ми охоче відбрукуємося, коли до нас звертаються за інформацією і за матеріалами вас не кажучи, ми зничну кількість робіт позачали на виставкові проекти і до Литви, і до мистецького арсеналу і співпрацювали з Одеса по Тодейс, і з Айзон співпрацювали проводячи там виставку після отримання премії «Борден флайт». Тоді це момент, коли ми мисимо музей, як той фонтан, з якого можуть черпати кожен, хто дійсно ще доучитися до фотографії. Ми дуже відкриті в цьому плані до аспектів діяльності, такої партнерської. І поземовно, що як ще можна презентувати українську фотографію найбільш дручним і ефективним з нашого досвіду форматом, виявилося видавніча діяльність, ми займаємося публікацією як візуальних виданнях, фотокних, так і досліджень присвячених історію української фотографії. Вас не кажучи одна з цих книг, якого ви бачите зараз на екрані, переклад української камери Люциди, яку зробила Олена Червонник. Це той проект, яким ми дійсно пишаємося, що ми спромоглися його завершити з початку ескалації. Книгу мали почати друкувати о 8.34 Ми її надрукували 7 кільня в Києві, наші видавці Іля Тетяне Жакалова, вони просто герої і дійсно спромоглися такий непростий для Києва особливо час. Це здійснити, і надалі в нас основна частина тих проектів, над якими ми працюємо сьогодні, вони якраз пов'язані з завершенням, з підбиранням тих розпочатих хвостів. Ми готуємо переклад Бен'я Мінна, ми готуємо переклад Сюзен Сонтер, ми готуємо кілька видань, які додуть до української гуманітаристики, а ми сьогодні оцюємо перше половині нашої бесіди, асамблеї про освіту і про необхідність доповнення, освіти дуже і посилення. Дуже багато говорилося, тож ми сподіваємо, що зможемо до цього доучитися, і якщо Катя казала, що здається Радченко казала, що всі ніби пройшовчилися, то в нас є відчуття, що ми трохи зменшили темп, але це темп зменшений для енергозбереження і оскільки музей він не потребує поспитку, він не може створювати швидко і з питання актуальності. Тому ми беремо свій час для того, аби робити все якісно. Не забуваємо, що Боженна Полинська в нас там на дизельному генераторі і залежить від того, чи ще в цьому кафе є місце і світло, і я передаю слово до Києва, і онлайн до нас тут долучається Ксення Малуїх із Пінчук Arts Center і прошу Ксенню вас представити себе і свою інституцію. Добрий вечір, сподіваюсь, ви мене чуєте. Все добре, так. Безпосередньо з Пінчук Arts Center з вами говоримо, сподіваюсь, як ви бачите свайдень. Якщо говорити про те, як змінился і змінився зараз в опус, то на відміну від нашого колежанки Саші, можу сказати, що пришлищилося дуже сильно за останній час і після 24 якщо йдеться про слайди, то ми ще нічого не бачимо. Ага, я я перепрошую. Я не знаю чому. Ладно, я тестувала, і воно виходило. Це для мене просто не звична програма. Це добре, а тепер починається. Так, бачимо. І наші швидкості, вони в основному направлені на міжнародне представлення наших проєктів, звісно, українського мистецтва. Тож, зараз ми злі там повернулися до такої звичної спеціальної роботи, то ми робимо виставки, і навіть зараз ми робимо планову виставку на новинанці премії Пінчукар Центру. З літа ми почали свою діяльність виставкою, яку я трошки пізніше вам покажу, але прямо зараз відбувається виставка в Кьоні, яка називається worth fighting for. І воно в партнерстві з музеєм Антверпенське Муха. І це виставка зараз триває, і ще буде тривати мені, здається, тиждень. Тож, це такий у нас додався, я його називаю міжнародний відділ, який працює зараз паралельно, то ми робимо те, що ми завжди робили, те, що було заплановано. І ще паралельно робимо багато міжнародних проєктів, які презентують українські зчасними степу, а також є у нас і такі тепер документальний напрямок, які ми також постійно зараз підтримаємо. Ось ви також бачите кадри з Кьонської виставки, тут ми бачимо Проворач Олексій Сай, тут ми бачимо Владу Ролл. Тож це те, що відбувається зараз в Кьольні, вона відкрилася паралель у нас Арт Кьольном, і там ми теж підтримували українських художників, щоб вони там були виставлені. Тож, основна зміна, яка відбувалася після 2004-го, це швидкість, як я вже казала, а також підключення всіх соціальних зв'язків, які у нас були на також ми намагалися стимулювати інституції міжнародні, у якому у нас є партнівські стосунки, або просто зв'язки, ми намагалися їх стимулювати, змінити свою програму, знайти місце для презентації українського мистецтва і, му, що, взагалі, що нам це пролосить, дається надалі ось виставка, яка відкрилася, це виставка, з якою я все почалося влітку, і потім вона польську версію виставка «Коливі разрушує гори», вона була відкрита в Києві Влипні, вона така черівність цієї виставки, і мені здається, що вона була маслива тільки в умовах війни, бо вперше сталося таке, що європейський музей дав на експенування частину своєї колекції в Україну, де йдуть військові і це, звісно те, на що ми ніколи раніше не могли розраховувати те, що було дійсно більше ніж партнерством, а якимось знатом про те, що нам довіряють, в нас вілять і вважають, що такий жест прийняття України в європейській родині він своєчасний і оце партнерство, звісно, дуже нас надихає і підтримує, тому що це було дуже нелегко з точки здору того, як перевести цю колекцію, звісно її не можна застрахувати, тому що від військових дій жодних застрахування не стракує, але ми домовувалися, музей нам довірився і ми це зробили в Україні і потім ми на співерсі зараз показуємо тої. Я вже писала про наш документальний проєкт, це проєкт не родився в такий сайт спеціфік ситуації, яка в оці ми рендували приміщення, яке раніше називалося Russian House і ми його регрендили, зробили якимось справжнім Russian House, нам показуємо те, що Росія справжні зараз, яке вона має справжні облички. Тож це такий документальний проєкт, який показує статистичні дані, а також фотографії і відеоработу Олексія Сая, яка спілювала на фотографії, які документують військові злочини Росії в Україні і цей проєкт у нас подорожуючий, і ми його виставляємо в основному в таких політично насичених місцях, як, наприклад, ви зараз бачите на слайді, в офісі НАТ в Брюсселі, якож він був експановані в європарламенті в офісі в Брюсселі і вчора він відкрився в будівлі парламенту Вондоні. Тож ми постійно намагаємося його робити в правильних місцях в правильний час, для того щоб тримати цей інформаційний градус, і це важливо для нас, звісно, це новий досвід і від початку на цим працювали дослідниці, тобто як ви знаєте, я керую дослідницькою платформою, таким відділом якийсь створює українського сучасного мистецтва, і нам довелося дуже швидко перетваліфікуватися на тих, хто збирає фотографічні докази, варіфікує їх, домовляється з фотографом, створює експозиція, хто всі не рішення працює, як пора додати 7 сайм над відео, тобто це така абсолютно нова для нас вид для нас напрям, і новий досвід, який покривує велосипедної швидкості і також гнущкості менеджерської, тому що це важко організовувати, тому що всі ці простори непристосовані до експонуванням, ми кожен раз будуємо ці стіни мобільні і друкуємо фотографії, тобто це такі для нас виклики якщо казати про виклики, крім того, що я зараз сижу в темну креніщенні спочатку також в базі у базі цього року була представлена праторська програма в Саші, Порюднях та Даші Швецьовує на лісти це була така спеціальна відеопрограма в центрі виставкового простору також у нас була відеопрограма спеціальна в театрі базілю яку ми представили так в тижді час з базілю я не покажу все всього насправді було дуже багато за цей час, це такі кайлайти це те, що відбувається зараз ми монтуємо виставку номінантів купила з вами поділитися те, що лайфхаками якщо делитися з колегами то тут є в нас такий прилет, який ви бачите на слайді Льворуч я дуже пишаюся на наші таки технічні команди я його винайшла це такий спеціальний возик який звичай використовується для фрігінку в цей возик в тазі лежить аккумулятор автомобільний до нього прикріплені металеві конструкції на якій наклеєні лед-ствічки і таким чином цей прилет він може підсвічувати стіни підсвічувати простір так, щоб можна було працювати без освітлення також, звісно, неглопні ліфтарики стають у нагоді таким чином ми продовжуємо монтувати і насправді це такий кілендж і виклик кожен день ми намагаємося це сприймати як такий квест тому що кожний новий виклик треба продумувати на нього якусь відповідь і таким чином ми відчуваємо, що ми постійно набуваємо нового досвіду якусь відповідь, що відміщує роботу від лазерний рівень і також ви бачите тут іншу модифікацію цієї жламки за автопільним аккумулятором і лазерний рівень заряджається на батарейках насправді все ще можна монтувати виставки ми займаємося і ось, наприклад процес монтажу у Ракаву з неглопній ліфтариком на робити така група презентація того, що у нас зараз відбувається і насправді, коли бувають моменти коли я там не можу дозвонитися якомусь художників чи я розумію що хтось може не штикнути змонтувати відеороботу я просто заходжу у костір монтажу дивлюся на наших будівельників які спокійно не перемикаючися якщо вимикають світло, вони просто приключаються на іншу роботу, яку можна робити без електроприладів або вимикають всі свої диволамки і я дивлюся на них і розумію що, насправді ось, воно, натхнення поруч і оце це продовження робити місцтво оцей процес це робити виставки хоча хтось може сказати, що його зараз для цього не час або цим почекати продовжувати робити те, що ти вмієш продовжувати давати можливість художниками художництвів робити, що вони вміють прозвиватись в цьому можливо допомогти відрефлексувати щось а можливо їхні роботи допоможуть відрефлексувати щось тим, хто прийде на них дивитися це теж, коли допомагає зараз працювати далі звісно, наші плани змінилися і наша стратегія помінялася і ми вже розуміємо, що наступного року ми будемо працювати інакше, бо технічні проблеми – це одна історія, а те, що поле з місцеве змінюється і ми маємо постійно продовжувати звучати в гіброфії у світі це додало такий цілий відділ міжнародний, який зараз працює і ми розуміємо, що не можна зупинятися і з цього емердженсі-режиму є вихід тільки один, зробити цей емердженсі-режим політикою зробити його взагалі нормою для себе і зробити так, щоб вистачало ресурсів і у команди і у нас, і створювати собі маленькі катарси, це у вигляді від фриктів виставок не зважаючи на те, що ми не певнені, чи буде світло і, тобто, є дуже багато нового досвіду, за який можна бути вдячними, який можна пористуватися і почувати десь. Дякую. Дорогі колеги, дякуємо за сигнали живого життя різного ступення. Зараз першходи ми відчуваємо, що розуміла, що підключення божени з Кейва Акценії має ще додатковий сенс сьогодні ввечері, так, тому що ми посилаємо свідчення з Харкова Соледара з Кейва Львова, і ви бачите найважливіше. Ви бачите роботу супереч, роботу на перекір і оцю соціальну впевдальність оптимізму, яку беруть на себе люди культури, професіонали культури. Це дуже усвідомленний, дуже важливий вибір, генератор чи батарейки нашої взаємної підтримки і солідарності. Кожен на своєму місці робить те, що вміє найкраще і разом суспільство продовжує функціонувати, і часом те, що показують, це замість тисячі слів, а часом те, що розказують, допомагає змінити гасло нашого опору. Наприклад, від stand with Ukraine до win with Ukraine. Я переконана, що ви і є ті, хто допомогли цей дуже важливий кач відключити. Чомусь мені це все нагадало може тому, що ми зараз в центрі Варшави в Палаціїву Єздовського, це нагадало мені новелку Стані Славалема з кінця 60-х років, яка називалася едукація цифрання, освіт та цифровичка. Там дуже важливий сюжет про те, як людина майбутнього, молода людина майбутнього дістає цю прешвитчену свою освіту і йому розморожують двох минулих епох, які мають поділитися якимось надзвичайно важливим досвідом. І один з розморожених розказує таку історію свого життя, що він був музикантом у дуже важливому камерному оркестрі, який грав неперестаючий і дуже довго перед Людожером. І цей Людожер мав право, мав сміливість, мав, не знаю що там сказати, потугу час до часу будь-кого із цих музикантів висмикнути і з'їсти. І найважливіше було не перестати грати в цей момент, бо якщо ти перестанеш грати, то ти будеш наступним. І от, кіне цієї історії, ще більш парадоксальний, ніж це фантазмогрична сама історія, тому що коли нарешті чудовиско порали, так, і йому сказали навіж, що ти робиш це все, що ти робиш, Людожер сказав, розплакавшись, що він зовсім не Людожер. І він загалі не любить людятини, і він постійно ригає цього. І от, мабуть, найважливіший і іронічніший гірко- іронічніший аспект загліжиття і творчості лема, це те, що він пережив гулокост у Львові. І зараз мені важливо думати так, що ми переживаємо інші злочини проти людяності, інші замахи на самі підвалини людського існування. І в цих екзистенційних ризиках і загрозах ми продовжуємо робити, професіонально робити культуру, так? Тому у мене довез запитання про український культурний поле зараз. Тобто, з одного боку вам чогось бракує, розкажіть чого найбільше. Я знаю, безпеки найбільше бракує, але на теми впливу немаємо, з того, на що маємо вплив, чого вам бракує найбільше, кого вам бракує найбільше і як вдається зберігати ці зв'язки понад кордонами у розпорошених своїх командах і нових партнерствах. Як вдається створювати ці нові зв'язки? Я передаю тепер мікрофон Михайлові, який вже дуже довго чекав на своє слово. Дякую. Ну, на мій погляд, це те про що ми сьогодні всі багато говоримо. Це час. Мажую, вісь рефлексії, всі проекти, які створюються, вони реагують на те, що відбувається прямо зараз і звичайно візумало час на те, щоб зробити і, тому що ми все зберігали час на те, щоб зробити якісь більш важливі проекти чи якісь проекти, що треба відбувається. Але я думаю, що цей час ми зберігалися і, після віктори, ми зберігалися зберігати всі зберіги і зберігати і зберігати все деталі ці ці. І що це мається, що ми здається я думаю у нас не є зберігані експериментальної сектори, тому що, в мене всі люди, хто може робити це, ми робимо дуже важливі і ми morning знаємо, що це дуже важливі і знаємо, що багато відосягно на один час адже якщо є нові проекти, членови ідеї дні знову або легліфінжені хто майбе робитиме ці членови і Димуні Замовлення багато, слідський багато. У нас є багато конекцій, багато колегів, бо наші колеги з броєю, українські колеги, вони просто не мають такий багато людей, щоб працювати. І, тому що, також, це відповідно від економістиків. Якщо ми говоримо про проблеми, що ми відбуваємо перед цією інвайзією, проблеми, які є фінансовим, тоді ситуація дуже бедна, але це звучить як парадокс. Ми маємо багато фонтанців, які відбувають нас, а це не так важко, щоб вирішити, але щоб вирішити, що люди бувають, це дуже важко. Зараз ми відбуваємо перед нашими колегами. Я надеюсь, ви також воно чуєте. Я надеюсь, ви воно чуєте. Я надеюсь, ви воно чуєте. Я мабуть, не буду оригінальною, коли скажу теж саме, що власне час. Я можу підтримувати цю ітію. Найбільше бракує час. Найбільше бракує час. Він з ногу боку так і все спрошуючений, бо з'являється, він допомадує різні можливості, і всі інвайзмоги частно і грунтовно розреагувати. Але той час, який ми маємо, він є через всі ці перешкоди, з яким ми стаємося. Він стає рустягнутий. І інколи той день, який має, який згодин, в собор, він там стає значно коротший, так і ріковісти, і зреагувати, і зробити все, що ми хочемо. А в нас дуже часто відбувається просто в споредшу сону. І мінімколи видається, що полається, зустрігається за колегами, з собою, що у нас вся ця робота, ці обсяки, і нам доводиться роботи про всі складнущі. Вони на межі якогось, певно, в еропії, напевно, то осіб якось доказати, що ми можемо покрився і не думати про ці виклики, складнущі і тенча, яка відбувається до холу. Я не згадала свої попередні відповіді про один з проектів, це був в формі мистецької резонансії, відбувався у нас в рамках великого міжнародного проекту Медікар. Ми з цього року зробили бокус на темі і озвучили її так, як ми разом. І декілька кораторів, які декораторами Арсінку працювали разом з нами на цій резонансії. І цього року, на декілька тижнів, ми запросили на декілька років з дітьми взяти участь у різних мистецьких практиках, театральних і тактико-звізуального мистецька. Ми зробили цей проект саме тому, що дошло якесь повне освідовлення, що найбільше нам бракує з цього часу і просто поспівкуватися разом і розуміти навіть інколи запитатися як. Ми спробували давати ці, які були залучені до процесу, давали пофонні театричні практики, і дорослим так і віцем командії, яка була залучена до процесу, ніколи відділилися, і якось просто зупинитися, подумати на тим, що вони переживають і в певній журнівформі щодо дочині до мистецької практики відволіктися і відпроситися як. Це один аспект, це інший, це момент, яким я хотіла з вами поділитися, відповідаючи питання, це велике вигурання людей і нашого сектора. Ми стукнулися з тим, що багато людей бішло продовж у цього впродку часу і початку повномасштабного торміння. Дуже різних причин і наша сфера мистецьку культурна вона немає якоїсь безпосереднього результату. Ми дуже довго можемо не відчувати цього сенсу, який ми створюємо і якщо по рівні до прикладу, це ціальна сфера, яка я просто нахальна і потрібна. І тут те, що відбувається щоразу, мені здається, що ми подрибуємо інколи донитись місцевою просто постілкуватися, почути себе і почути інше, що вони захочуть самі баці і про іще раз вголос сказати про те, що у гробі мої потрібні в долгодривалі і про ці які прийті згадували раніше і чому власне якийсь соціальний аспект чи допомога мистецьким середовищам і перереку перемісти висобельбови чи які знаходяться в складні ситуації, яка для нас як людей, які працюють в культурно-мистецькій сфері такою потребою і нам легше це місцеві пояснення в те, що ми робуємо не тільки в долгодривалі, в перспективі і в обов'язкових середньох якісь результатах які ми можемо бачити вже сьогодні і і мабуть, так і ця підтримка чи ті зв'язки і ми пробуємо і намагалися від самого початку підтримувати з колегами які зараз знаходяться за продоном біверко скажу, що вкладно тому що ми потрібуємо тут на місці людей і інколи наше бажання зробити ідеї, які ми хотіли безралізувати, нам дуже часто робимо людей і мабуть це одне одне звиклик ми ще не маємо до кінця і поведємо до кінця реакції щоразу а я поясню, що довгостріково і відео а будівальні процеси я думаю, що ми дуже хочемо і зі усіх стилтес стираємося через різні винохіджувані способи підрядно ті, які працюють зараз на простор і до кінця це його і дуже сподіваємося, що новий тайм вам, які ми за себе будували буде реалистичний дякую за рефлексію дякую за діагнози я майже переконана, що це є ширша картина українського суспільства в часі війни якщо ми поговоримо з медиками вони скажуть, прапують людей якщо ми поговоримо з надзвичайниками з різничниками з будь-яким професіоналами недавно, на жаль, я мала похорон в родині, директор цим мені сказав, найперше ніби бракулю людей тобто, так, хоч віркою рівнічно посміхнати, але це правда і це тільки, це проблема, яка не вирішиться до перемоги вона тільки поглибиться я передаю експерту далі Олександра Осадчий, яка скаже нам про треточні коли бетів про ті викори, які я думаю кожному з нас доводиться проходити, це постійне віднайдення сенсу власної діяльності і доведення і собі те, що це потрібно, що ми маємо дитой ресурс, що ви уваги енергії людей навколи на те, що ми робимо і насправді ми це прекрасно відчули на етапі передевакуатів робіт я маю сказати, що на підкорці ми знали про те, що ескавація війни відбудеться вже давно через раз, коли про придбання архівів, нефарківських авторів і коли дізнавалися, що ми приватна інституція, нас питали, а що буде робтом що? і ми питали, що робимо лише поряд з Росії на архів, області, неподалік від власно кажучи від кордону що буде тоді яким чином ви збереженість нашої колекції як ви доведете, що ви спроможні теодору, яку ми вам інвестуємо, справитися і коли вже ми відчували про те, що у м'ю вітрі відкинься січня це нагнітається і всі ці розмови вони змушують замисливатись, ми постійно з командою сумнівалося евакуювати, не евакуювати куди, що робити і, власно кажучи, на 24-ти людей у мене був запланований дзвінок домовлятися про евакуацію власне, замість цього довелося евакуювати себе але те, що змушував у нас кожен раз це питання відкладати це реакція, Сергія, він каже, окей, колекція, а люди фактично кожного з цих авторів ми знаємо особисто ми маємо з цими авторами дружні стосунки і як дбати спочатку про роботи як ми не можемо допомогти цим людям а і, фактично, ми перший місяць ми взагалі сприторили з торінку все це нарежів Фейсбук на інформаційний хап про гумелітарну допомогу в Харкові взагалі забули про музейну діяльність туди прийти за допомогою тут є волонтери, які кудись відвезуть і лише потім з поштовху, з импульсу іншої волонтерки, враніки яка позвонила мені і сказав, що я допомагаю евакуювати з Харкова архіви а ми замисалися так взагалі потрібно робити і зараз колекція в безпеції вона евакуювана в Німеччину і ми тепер маємо можливість опорувати, але той спосіб опорування, який ми для себе обрали, все одно пов'язаний з допомогою нашим авторам. Ми зайнялися популяризацією фотографії через механізми партнерства зокрема з галерею второжі. У нас є прекрасна подруга Олександр Виберос. Галерея не реалізує колекцію, аж ніяким чином. Колекція – це колекція, це окрема річ, але ми поєднуємо з єдною галерею з нашими авторами, і нам вдалося дійсно, мені, здається, досить велике така досягнення за цей рік в нашій діальності, представити хардівську школу фотографії на найбільшому фотоярмарку в Європі на періфото. І про хардівську школу фотографії про його всього року писали Гардиан, Лив-Ігар, Лимон. Тобто, топ видання в них почала звичати увага до нашого мистецтва, і через ось такі вокальні допомоги, окей, цей автор стає популярним ярмарку, це його фінансова допомога, його можливість мати далі, і це те, що формує його, ім'я це те, що формує поли на медіа, навколо нашого мистецтва, і такі дискретні стратегії, мені здається, що вони дозволяють нам не відступати від внутрішнього відчуття, що люди, з якими ми працюємо, це той капітал, який ми маємо. Це те, що ми маємо цінувати ось ці ці і відстусунки, віднезодні. Почити це перебування в епіцентрі європейській, в епіцентрі європейській, в 21-й сентрі, і в цьому подумаємо, зараз на ситуацію певані чи ірані, допомагає нам розуміти, якусь це допомоги ми розуміти, в якийсь запас майбутнього, за якими ми зараз боромося в Україні, це, звісно, нас найбільше підсвітчує, що кульфурне поле України розширилися саме зараз. Чи саме зараз, нам питається, окей, то розкажіть нам про себе, хто ви такожі. Як це відокнулося у Пінчук арт-центрі, і якби ви зараз розказали, чим це кульфурне поле ви намагаєтеся носити, і чого бракує вам зараз найбільше чи кого бракує decorative, чи якого бракує в Shouldnia pneumonia. Це Typical а я дозволю собі запустити останні раунд нашого спілкування тут за столом і запитаю у своїх чудових співразмовників у Львові, Києві, у Харкова і столадару Донецька Києва тут, у Палаці Львовських. Як вам зараз руміється сенс і призначення своєї діяльності, чим ви себе переконуєте про те, що у плані відбудови України, що наше місце у цьому плані після перемоги є насправді значужчим, які для себе агументи ви вже використалізували і можете не ми поділитись. Михайле, вам слово. Дякую, насправді, як ми сьогодні вже говорили все-таки питання, яке постійно перед нами встає і вплати впевненість в тому, що ми знаємо, і це дуже складно, але мені здається, що тим, чим займається фонд, то стані пару років, але і, в принципі, протягом цієї діяльності, а це посередньо демократизація Української спільси через культове місце, я дуже важливим кроком ми був, і важливим напрямку в роботи нас, і взагалі нас ці, хто тут сидить, для розвитку українського спільства, для завтрашнього дня. Справа в тому, що ми бачимо, як багато організацій, культурних гіечів, інформаційних активистів культури, активистів, які мріють про соціальні зміни з цих громадок, з'явилось в останні 8 років. На Донбасі, наприклад, до 2014 року зрозуміло, що все було з концентрувано в Донецьку, але загалі не було жодних натяків на те, що маленьких громадок, маленькі місця, маленькі місця, маленькі місця, будуть існувати такі організації, які є зараз, кожного маленького місця. Нажаль, я більше зараз говорив про те, що було до повного масштабу, але вторнє, але практично у всіх маленьких місцях, є ти чи іншими культурні організації, ініхаби, красивні хаби, і є, про що я мізмін в своїх громадах. І в саєдельності ми хочемо збільшити такі організації, безпосередньо, в маленьких містах. Тому що зрозуміло, що у вихіді місця життя все ж таке легше, і гроші є, і ресурси, і люди, які розуміють проще, і деться. У вихіді містах є зараз великі попутно все. Ми працюємо з багатьма новим на ВТП, які зробилися в результаті десентралізації. Я кажу, безпосередньо, про ревот на десентралізації, в Тілеву уряд український, яка створила вітератеріальні громади, наприклад, цього солдат, з'явився буквально нещодавно. Солдатів, отвіки два мейри, це весь час його існування, і там от цього міськрада обрана, минулого році, мені здається. Тобто це фактично нове місце, яке поки що шукає. Зараз, на жаль, знову таке, не шукає, але я дуже пеєвнений в тому, що, після нашої перемоги, буде знову шукатися в місце, і свій стиль існування, структуру свою, і ми спілкуємося з багатьма такими містами, в яких, наприклад, є нової відеокультури. З'явився зі вилослиними скрадами, зі вилослиними відеокультурами, і вони дійсно хочуть щось в мене. Вони питають нас, що можна робити. І вони спілкують, я всьому бачу, велики велики перед нами всі, що ми маємо їм допомогти всьому. І велики дуже єскравим майбутнєм, тому що ця культурна життя, нарешті, звідсоприкована в цих містах. В якийсь момент я бачила рух, Оксані мав у ці вився, був інтернет, але Оксаню, чуюте нас зараз? Знову ні. Чуєте? Ок, якщо ви ще й чули питання, то може ви хочете на нього відрефлексувати. Я питала про цю культуру, яка має стати частиною плану відбудови України. Як ви для себе знаходити підстави для оптимізму, як ви вже вистелізували аргументи, чому культура, насправді, є теморгінальне, що стає центральним в процесах, що відбувається зараз в українському суспільстві, в опорі, в війні, а потім у відбудові. Ви не розв'язували, що це можна. Зв'язування алканів, я думаю, це ще я не вистачую, я з'явлюся, якщо ви обратите у опорі в оборі. Ксеню. Ксеню. Сьогодні. Зв'язок настільки поганий, Може ви виключити відео і тоді вистачить потужності на звук? Тестуємо. Спробуйте виключити відео. Я виключити. Спробуйте сказати. Спробуйте сказати від початку, що ви хотіли нам сказати. Я буду говорити повільно. Так, тепер краще. Твою затерпіння. Ми радо. Я теж спробую, що місце вам може дати локатурію. Ми можемо післяти разом з художниками. Ми пробуємо. Дякую. Майже зрозуміло. Я буду вам спілі твітеру щось говорити. Зараз ми вас чуємо прекрасно. Зараз я засережу на роботах, які творються художниками, художниками для вистути. Я поменю зараз. Закінчую до нас. Я розумію, що здань проєктів, якщо відео може дійти находити, для хрій хворого, наибудье цивенькі будувати. Ми можемо спілити, як відео може дійти. Воложна руль, і цьому поверністю здаєшся, що треба, на моменту, прощіку й пропотрінку, і тут цікетси в нічого. Тобто, якщо я все таки вийшу на лабораторію, то я, ну, Дякую. Основний меседж ми зловили, це уява, робота уяви і те, що в такому туристі, як наше, не треба доводити, що культура потрібна. Поводжуюся і придив мігрофон далі. Ксеню, вам слово. Перепрошую. Олександр, вам слово. Прекрасно. Прекрасно, я думаю, всі розуміємо. Якщо у випадку діяльності Центрів Сучасного Мостес поїдеться про спроби художникам моделювати образи майбутнього, то мені здається, що великою частинною задачі, який в себе має ставити музей, це акумуляція рефлексії щодо минулого. Ми маємо збирати той матеріал, який дозволить критично осмислити те, що у вас, якщо призвело до тих подій, які ми всі, до тієї трагедії, які ми всі проживаємо сьогодні, і українська фотографія в цьому аспекті надзвичайно показова. Вона переповнена тими символами, тими образами, тими архетипами, які визначають суспільство його траекторію руху, його боротьбу, його спробує. Ось ці постійні сумні виміж радянським, не радянським. І ось ця історія, вона має бути не просто збережена, вона має бути критично планелізована, вона має бути презентована в широкій аудиторії, і тому майбутні воно не може існувати без чіткої візі і минулого. Власне, і в цьому я краще є та задача, яку ми з собою дещо ставимо. Дякую, це та періінсталяція, якої ми всі дуже дежепотребуємо. Божену, чи чуєте нас, чи можете зробити нам добре збереження? Так, я вас чую. Дякую. Дякую. Дякую. Дякую. Дякую. Дякую. Дякую. Дякую. Бо зараз все, що зараз відбувається, і воно є настільки швидко змінним, і мені, здається, ми не встигаємо до кінця ще рефлексувати, усмістювати все, що з нами зараз відбувається, але для мене, напомни, одне, дуже чітко зрозуміло, що зараз, і про це дуже багато, Магато того вже говоримо, що сьогодні відбувається в виказні на руйноїться якийсь один канонт і починає будови будови цієї інші. Як в нашому соспільстві відбуваються ці зміни, які ми відчуваємо. Човідно, в мистецтві є тим пірцем лакусове віки, це один з перших відчуває і може реагувати. Ми приймемо з учасним театром і візуальним мистецтвам, і театр є одним з цих видів мистецтва, який може реагувати дуже свідко. І від початкового масштабного вторнення, не тільки у нашому просторі, але загалом в нашому місці відбулось доволі багато вистав, які були реакцією на свій стан, на проживання 24 лютого, на рідних осмислення і озвучення тих історій, які відбуваються зараз із нами. І це сворідна фіксація того стану. І мені здається, що мистецтво може робити це як найкращі фіксувати і напопичити це, арківувати. І далі це буде нашою історією, і дуже багато рутів нам доведеться осмисливати, депосувати, реплексувати. І це те, де ми сьогодні живемо є, хоби мали унікальним часом. І історії, які ми приємуємо і самі проживаємо, вони будуть цехлинками, важливого нашого і буднього, до якого ми ідемо після перемогу. В цьому можу додати, що з сьогоднішнього дня ділення обговорення і рефлексій, має дуже чітке уявлення про те, що люди культури, професіонали культури, від почавки цієї великої війни не збиралися рятуватися по одинці. Ми напрацювали свої соціальні мережі, не виртуальні, а дуже-дуже реальні, дуже живі. І ми знаємо, що рятуватися ми зможемо тільки разом у підтримці солідарності у відповідальністі і ми збираємося жити, ми жити поремогти, відновитися і процветати разом. І в цьому є величезна запоруку успіху. Тому що це переводить нас це суспільство де більше не буде закон про людина-людині вовк, де навпаки для того, щоби ти жив і процвітав, я також, від цього буду мати радість і розширення своїх можливостей і навпаки, ми є запорукую того, що наш спільний сербок надтрірвою буде успішним, що наш, я не знаю, як сказати, летючий вулик зможе цей рій пересадити на нові грунти і деякі вулики такі повернеться назад в Україну, ми думаємо над формами співпраців цієї діаспори 2-0, як тут вже було сказано, а для мене це навіть 3-0. Мені здається, що перша діаспора, це звісно був там з 91-92-й рік, коли ці ті шлюзи відкрилися, тоді, зарпічанська діаспора, кінця 90-х 2000-х, і зараз щось зовсім інше, що відбувається, коли багато із нас здається приклади, коли люди виїхали тому, що треба поверятувати когось, але вони всією душею хотіли залишитися, і багато з них уже повернулися в країну, не зажаючи на те, що ризики не знаймучилися на опакі зрослих. І тому сьогоднішня наша ця панель має великий сенс, і я дуже-дуже дякую нашим підросмомникам. Мої кілька прикінцевих золвах перед тим, як запитати вас про питання, які зараз мерехтять у вас в голові, пульсують і мучать, або про рефлексії дня та рефлексії ото закінчує. Нас тут є багато мікрофонів, ми можемо один з них чи два придати взагал. Є, є питання, є коментарі з радістю. Дякую, чути мене. Чути мене. Вімкино, добре. Власне, тут прозвучава така теза кілька разів по прозв'язку до конкурсів. Нема кого залучити від співпраці власне. Ви бачите, якби це можна було використати тилья для розвитку якоїсь співпраці з тим, милиць минулого вигра можливо, якби це продовно забернити цю, якби брак людького ресурсу. Є, як бачити від співпраці з тим, милиць минулого вигра Ну, для нас, в принципі, ніколи не було різної ці, де люди згодять. Ні. Дивились на гіографії постійно за довго до повідео онлайн і віддалено заходиться у діде. В принципі, коли я про це говорив, з мої точки зору, я все ж таки дивлюсь на завальдній у праці відеї відеї тим більше для деяких завдань і деякі асфальтні на жаль і не на жаль ефективніше декі речі можна зробити в тих час, як поліція України зробити згодніше тому звісно, беремо до уваги всі і тут ще цікаво думка нагадали сказати що коли я спілкуюсь з кологами зокордону і наземних культурних організацій центів вони постійно мені кажуть, що воно дуже довго мені, тому що українці, які приїхали в Європі, вони більше з їх вважають, що вони тут дуже швидко поверниться що вони не збираються надовго закорінюватися шукати постійну роботу інтегруватися встигнути тому що кожен з нас вірить що вона наступить дуже швидко і хочуть повернутися як можна збирати якому може цього країни це теж важливо проговорити що більшість культурних єчів, які виїхали, все одно продовжують працювати на українських активистів це те питання, яке для нас в нашій діяльності Николу власне кажучи невинокало, тому що ми і так постійно спрацювали які знаходяться в цьому світу з Оленною яка летає з Калленом Крузу, дизайнером-фотокник який в Німеччині і так далі але ми розуміємо що, напевно, не вистачає інше ванки, не вистачає те, що ті люди продуктували якийсь продукт який ми продудуємо від музею і далі і існувати своїм життям а щоб люди, хто віддивив Україну і на місці працювали з цивим контекстом у нас була ідея, яку звичайно що на врачах вдасться реалізувати до настання спокою та перемоги в Україні, це дизидністі резиденції на базі музею які вдозволили знайомити людей, які знаходяться абсолютно поздно контекстом у української фотографії з часно-україської фотографії щоб вони далі несли ці думки, обвази в своїй контексті це має бути такий постійний пінпон який на академічному рівні в нас досе цьваку приставлено у скільку країна, як мукова точка в нас знаходиться поза зоною погляду заходу, умовлено маємо створювати магоміт а для того, аби люди поїздивити дивилися як це в даних умовах створювати це до поки питання Дорогі друзі маємо ще запитання йду інший край передавати мікрофон Дякую може прозвучати трошки провокативно, але з жодного відео не має просто цікаво бо частина людей, яка виїжджає з України, вона потім не повертається і питання щодо творів мистецтва ті, які виїхали я так розумію, що це відбувалося досить спонтанно і це не було прощедур, там припекти часову вивозу інших тобто наскільки істотнен наскільки ви його для себе пропрацьовували які у вас плани і може у вас і прогнозно наскільки повернення хто готовий, бо я можу ми це підключити Моксеня, хочу сказати Хочу Я по-перше хочу передати кількість шилерів, яка знаходиться зараз в залі і я дуже рада що ми тепер знову співпрацюємо і втаю її сповернення в інституцію хоча вона зараз живе в Берліні і я дуже рада, що ми за свого боку стали більш флексібел і ще я хочу сказати, що я дуже вдячна зараз тим українським культурним діячком які живуть зараз в Європі тому що це дуже важка і великопраця кожен день комуніпувати і кожен день відбиватися бути голосом, бути адвокатом постійно і тож я хто зараз там повернеться тому що я певна на що ми створимо тут нові інституції нові місця, нові проєкції але насправді хвай всі живуть своє життя як я хочу я вважаю на можливості для людей професійні і освітні тож і ми з свого боку теж будемо готові до того, я мала нова зі тих хто зараз в Україні працює в інституті хто більш внучки чуємо, тому що раніше ми взагалі не працювали ни з ким хто був би не тут, не в Києві не тоді на роботи і все ж є свої подчини але зараз ми стали більш внучки і до цього всіх запитаю тому що головне зараз це мислення це загальне поле інтелектуальне і тож COVID навчив цим інструментам як можна працювати це вже для нас не нове ми це все внім тож ось вам крапелька оптимізму ми завершаємо що це вже останні мусуть бути питання але це не значить, що наша дискусія переривається, на жаль наші спікери з Києва і Львова не почують того що ви скажете, але кулуари будуть ми це обіцяємо отже, відповідаючи на чудове питання про долю картин чи артоб'єктів чи плівок фотографічних які опинилися зараз за кордоном я хотіла би відповісти історію прикладом із набуттям і вірмені і у своєї, скажімо так, семі незалежності на початку 20 століття коли Єриван став столицей Вірменської Республіки потім Вірменської соціалістичній Республіки Вірмени всього світу кинули клич про те, що у Єривані створено і відкрито музей Айвазовського який майже немає картин Айвазовського І Вірменська Д'язпора в цілому світі важала на той момент своїм символічним завданням своїм боргом перед Батьківщиною знайти, викупити і переслати в цей музей роботи Великого майстра Зараз це найбагатший музей в світі із найбільшою колекцією персональною одноосібною колекцією робіт Айвазовського Чому я про це жгадую? Тому що мені здається, що для українців але і для іноземців буде престижем передати роботи які вони знайдуть в себе можливо, навіть ці про які ми не знаємо які були вивезені ще в часе 2 світової війни або політичною еміграцією у Нерівською кудись там, в Європейській країни і тепер буде, мені здається цілий тренд повернення цих скарбів або принаймні спільного використання цієї спадщини і з тими інституціями музеями де вони є архівами і тими електронами можливостями чи онлайн-можливостями ділитися, які ми зараз маємо мені здається, що це війсно у чекам до такої проблеми Натомість, я хочу подякувати всім, хто брав участь Я хочу нагадати, що культура допомагає нам ставати рідними, не знайомцями розпізнавати себе розуміти коло взаємної солідарності і не переставати допомагати, не переставати клопотатися і опіковатися одні одними Шеринг і сьогодні ми займалися саме цим ми займалися і тим, щоб піклуватися одне про одного і нарешті зробили наголос про те, що треба часом піклуватися і про себе Попіклуюся про себе Хай у вас буде гарний вечір і дуже-дужо дякуємо всім за насичений день Це була перша ітерація Арц Лінк навколо України і української культури нас чекають ще два насичених в міспільної роботи Сьогодні