 Lāčplēsis, pirmais dziedājums, šis ir LibriVox ieraksts, visi LibriVox ierakst ir brīvi no tortiesībām, lai uzināt vairāk vai piedalītos, lūds apmeklējiet LibriVox.org. Lāčplēsis, saras tīs Andres Pumpurs, pirmais dziedājums, divsa polce. Zilējā debesu velvē, pērkone brīnišķā pilī, kur māju mūžīgi gaisma, kur nemitas priecība jauka, sabrāts balties dijevi klausīties liktaņa tēvu, kurš baltas nebaltas dienas gan nolēma reibējā mūžā. Pērkone sirmajies irgi, stāvēja sadloti galmā, caur sadliem gaismiņa auksa, caur imauktiem saulīta lēca. Patrimpam kulīšu rati, zeltoties tiebriniķis pieķos, ar vaskadzēlta niem zirgiem, ir aizjūgti patrimp par rati. Pakolam elnēja zirgi, kaulēnās kamanās jūgti, noribām balzonis liecas un atzveldnist, ilksis nostilbiem. Antrimpam zviņai nezirgi, zāļgani niedriņu rati, noskaistiem gliemi žuvākiem, lokanais sediklis taisīts. Līgū un buškaitas abi, sēdēja ziedaņos ratos, ar ātrems pārnotiem zirgiem, tie laidās, caur varvīksnes vārtiem. Dievu un pērkone dēli, pagalmā iradās jāšus, tiem bija zeltoties sēdli un imauktu dimanta kalti. Austra un laima un tikla, dailējās saulītes meitas, ar rožu visu liumbratiem un spīdošiem kumiliem braucā. Dailējās saulītes meitas, turēja zeltoties grožus, pārviņu celiņiem bīra gan visu liisūdrabaz elta. Liktaņ tev smužīgais sirmais, sēdēja dimanta klonā, palabu pērkons un patrimps, pakrēsajot pakols un antrimps. Tālāki puškaitis līgot, divu un pērkone dēli, tad Austra laima un tikla un daulējās saulītes meitas. Tad vēl pūkus mazāko divu, ieniem sapulcē vietas, jo visi labai jei gariši, varēk lausīties sanākt. Liktaņ tev smužīgais sirmais, pacēlās sēdēklīj savā, un vārdos tumšajos pauda, viņš sapulcis lēmumu mu šādu. Aizmūžā notiks brīnums, dzemdēja jauna vagaismu, un varanis divadēls nāca, virs pasaules no likta laikā. Mācīja varani jauki, cilvēkiem divību atzīt, un pašiem tikumos augstos, ka divība ir līdzīgiem divot. Ļaunai jaturējās pretim, pēdīgi no kāvu viņu, bet pekulines pēji turēt piessevim totumšajā varā. Varanais cēlās no nāves uz bautza godībā augšām, tā vārts gan zināms jums visiem, to pasaulē nosautza Kristus. Drīzamā mācības labās pieņēmu pasaules tautas, tik šēl, ka cilvēki paši, tās grozīja Ļaunīgā prātā. Nolems ir bautijā arī Kristīgo ticību ieviest, bet diviem atļauts ir locīt, pēc iegrības cilvēku prātu. Pērkons no patsēlās teigdams. Liktaņa lēmumam nākas, ir diviem padoties pašiem, bet absolūstom ar pie sevim, apsargāt Latvijušu tautu. Mācības atvēlu labas, nav Kristus mācība jaunā, iz austrumu pamati viņai. Ticības nesējiem šeitandu, no lūgi citādi priekšā, tiegrībēs bautijas zemi, sev iekarot kalpināt tautu. Centieniem šādiem es būšu, pretiem, un tādēt tik tiešām, kā es tos akmiņu šķelju, un stiprākos uzolus spārdu. Agri vai vēlākā laikās, zibiņiem satriekšu visus, kas manu Latvijušu tautu še kalpināt nospaidīt dzīsies. Vasterās iedoniem nākot, auglīgu lietiņu došu, padienām tīrīšu gaisu, un naksiniņā uguni šķilšu. Vienu mērtu vumā būšu, dabā es Latvijušu tautai, tādzirdēs pērkone balsi un nezaudēs pērkone vārdu. Vēlēju arī jums citiem darīt šai priežzīmai pakaļu, ik katram savējā vietā un savējā nolikta kārtā. Patrims no pacēlies teicam. Baltie maizītas zeme, bet zālta briedušās vārpas tik vienīgu Latvijasiem došu. Latvijas i Baltijas druvās pagātus pljāvumus savāks, bet svešajā arklī un griezis, gan celmaņos līdumos lūzīs. Antrims tad sacīja tālāk. Baltijas Baltijā jūrā, kur plosās ziemiļi vēji un virpuljau paslēptes rādzis, svešajau naidnieko kuģus, dragāšu Baltijā jūrā, līdz reizi Baltijas karoks, ies plivinās pasaulis jūrās. Vēlāku pakaustat teica, peklebūs svešajiem vietā, bet Latviju varoņu gari jau projām pa Baltiju lidojus, ziemelja blāzmā un baigos, kaudamies svešajos baidīs, bet veļos nākdami svētīs tie Latvijas īstajos dēlus. Kad šādā kārtīpā visi pērkonam solīšies bija, tad līgo patsēlās beidzot, un sapul ceru nāja šādi. Skaitos gan īsti piedieviem mazākiem Latvijašu tautā, bet liktenas nolēmis manim pie tautības mīļāko vietu. Uzture dziesmības garu tautiešiem visados laikos un locīt jūsmināt sirdis, caur sēram un pretsīgām dziesmām. Līgovards nesudīs arī mūžīgi tautiešu mutē, ja vecā divība šeitana ar citādi aizmirsti tiktu. Tad tautas daidlīgās dziesmās tik siet jūs slavēti visi, tu pērkonu laimiņa tikla un divdēli saulītas mētas. Šie vārdi varaniet dziesmās vēlāki modinās tautu, no jauna gaismota garā, no jaunaiet brīvības karā. Sapulci gāju uz beigām, divi augribēšķirties, kad stabura dzīti nāca un pēdīgi prasīru nāta. Satsīja, nāku no mājām, nestama diviem par vēsti, kas šona atgadījās manim bija atvara vecējiem vārtiem. Sēdēju verptama miglu, naktī uz stabra, ka klintas, jau spola pietinā spilna un gaili laiks nebija tālu. Tērēc, olidojot gaisau, jājuši srakanas divas, uz līkiem ozola blūtķiem tās laidās pār daugavu pāri. Piepiši nometa viņas atvarā jājimo blūtķi, uz otra sēdušās abas, tās aizskrēja ātrumā projām. Grībēja palokot zināt, kā daļgan viņas tādara, es laidos atvarā iekšā un ievieku blūtķi pie sēvis. Bet kā es brīnījos redzot, caurajā viducī blūtķī, it skaistu jaunekli guļot, koš aprēbis apģībis bija. Izvilku jaunekli blūtķiem, ienesu kristāla pilī, tam saucas apģērbu drēbes un ielikog liemešu guļtā. Tiklīdz, kā dzīvības dzīmes pirmajās manīju nācu, tev ziņot pērkoni lielais, un tālāku pavēli saņemt. Zināms, ka atvarā kritis, cilvēts par akmeni paliek, caur šādiem akmeniem bija aug mūs stabraks lielāks un lielāks. Grībēja tu jaunekli tagad, augšām papilsvārtiem vadīt, tad liktenas sasniegtu viņu, par akmeni paliktu mūžām. Tādēļ es vēlētos viņu, pat ariet vienāda pie sevis, tas manā kristālu pilīta, varētu laimīgi dzīvot. Dzirdočo stabradzis vēstis, atcījas karbajā tiklā. Nu, stabradzītai laikam, reiz apnicis mūžīgais mīlēs. Apnicis ilgāki raudāt, aserām slacināt klinti, tā vēlas cilvēku dēlu, ko pavadīt mīlīkus brīžus. Stabradzinu sarka ļoti, dzirdot kā pārnota tiklā. Ne tādēs, skarbējā tikla, es vēlējos jaunekli izglābt. Abstākļi šeitan man liekas savādi nekājadu dienas. Ši divus vētītēs cīnās, pret dažādiem tums šeim spēkiem. Laimoša sacēja starpā. Mani ir jāzina liktenas, es tādēja redzēši pati, ko darīši jaunekļa lietā. Sievišķi paliekad mierā, uz sauca pēdīgi pērkoņas, šis tautais jauneklis irajad manas svētītais augstākiem mērtiem. Rakanas atvarām etta, laičplēts, lielvārda dēlu, ko laikā jauneklik lābi, to stabradzi dalīji lābi. Pastēties tagad iņmājās, apkopis pirdzini viņu. Tādvēdi pilsvartiem cauri, kaut tas ar par akveni paliek. Vēlāk turūpiesies laima jaunekli vadīt savu likstāmu, lietska mēr lēmumu savu, tas piepildīs varoņi mūžā. Sapūci tagad bijis lēgta, izšķīrās balties dievi, vai likteni tās mūžīgais sirmais, tos pūcēs velkādurēs kopā. Pirmāt ziedājuma beigas, laičplēsis, otrēs dziedājums. Šis ir liprivoksīraksts, visi liprivoksīrast ir brīvnā oturtiesībā. Leusinot vairāk vai piedalītos lūdz apmeklēji liprivoks.org. Laičplēsis sarastīs Andres Pompurs, otrēs dziedājums. Laičplēšu pirmais varoņa darbs, laičplēsis dodas ceļā uz burtnieku pili, aizkraugļa meita, vēlna bedri, stabradzi un viņas mētiņa, koknes. Sansenos laiku uz bāltajies zemē, kur tagad daugava ličotiem krastiem, kur miežu līdumi lijas moti dēga, dzīvoju laimīgu Latvijas štauta. Daugavas malāt keguma galā, kur rumbas upīta daugava krītojta, caur klintim izlauzi dziljies gravas, stāvēja slaveno liel vārdu pili. Gadejās kādā jaukajā dienā, kad dziedons smaidītējies āres, un modrie dzivnieki kustējās dapā, cēlu šies spirkti pēc dziemēli miega. Jāunakļu mēģu gavilas jaucās, ar potnudzies miņām blāzmotā rītā, tie jūtad zivības jaukumu pilnam, dabīgā brīvībā dziedoņa laikā. Liel vārdu skuniks stēgāj laukā, ar dēlā bišā jaukajā dienā, jau astoņi patsmitā vassara bija, nākus ijaunajam mantniekam tagad. Mācī vēcais jaunajam atzīt, cik tu divību varādās dabā. Iekš viņam varaniem brinišķiem spēkiem, debišos, odanī, mežā un laukā. Runājot viņi nākuša bija, pie tuvas mežmalas, uzvalu enā. Te vēcais nosēdās piekus izbūdams, uzval apakšā zalējā zālē. Bie pieši lācis izlēts no meža, un metas dusmīgi vēcējām virsou. Tam laika nebija turēties pretim, pēdīgo brīdija un ākušu domā. Ādrumā piestrien jaunākais klātu, un lācis saķerais valiejiem žokļiem, ar lielus stiprumus vērotas pārplēš, viducī pušam kā kazlēnu kādu. Rādzēdām stādu varanu spēku pie dēlā, vēcākais saka uz viņu. Tu tiešām izridzēts varoņus būsi, kā jau ir sluadināts tevim pa priekšu. Šo dienprieš astoņi patsmit gadiem, pie nāca lai viņa daugavas krastā. Nu laivas izskāpacija niems vecis, turēdams rokās tas puisēnu mazu. Jaunakļas soliem devās uz pili, un manim vēstīja liktiņu prātu, šo mazu puisīti pieniņu par dēlu, audzinātu viņu par mantnieku savu. Cienījus vecis vaidelots bija, un teica atradis dziljā mežā, pie kādas lācienas pienīgām krūtīm, zižočo divainot cilvēku bērnu, kuram kā teica nolemts no diviem, par tautas varoņi vēlāki palikta, prieš kura vārdavien bišoties visi, tautiešu ļaundari nākamā laikā. Rietruma pusē varani gāri tas teica, sacālās pērkonim pretim, kā baigi briesmīgi krustāņiem ragiem, debišos viņi pret austrumu bada. Dievigan karos, dievigan dzīvos, bet mūsu tautieši dzīvību zaudēs, un mūsu slavenie varoņi kritīs, cīnoties svešajiem nedniekiem pretim. Vaidelots būdams dzīvoj ilgi pie krības vētajā Romovis birzē, gan simtas priecīgas skumīgas vēstis, nonesu višajatiem, nonesu tautām. Pēdīgo reizi grūtāko vēsti tev daros zināmu lielvārdes kuniks. Nevienas nebija grūtākas manim, darāmas ilgajā dzīvības mūžā. Nesairod auci slavenais tautiec, pēc gādu simtiņiem modīsies tauta, un saviem brīvību izkaros atkal pieminot vecstēvas lavenos darbus. Nulicis liktenas nerizēt maniem, gan savu tautiešu grūta jo jūgu. Rauk, saula grimdama aicina mani, balties zelto tā saulīta noriet. Tēcišos vārdus vaidelots gāja, un laivā iesēdies braucaus lēju. Es domīkas skatijos aizgrāvtu sirdi, krasmelās tēvēdams braucējiem pakai. Daugavā krāca tēgumus traume, un laivu mētāji draudošiem viņiem. Jau saulis pēdējies tarini laidās, laiva ar īrēju pazidas traumē. Mūžībā pēc tam aizgāja gadi, es svēta pildīju likteni prātu. Par staltu jaunaklipijauga puisēns, vaidelja dāvināts, tu pats tas esi. Lāķblēsi sauksim tevi jo projām, lepaliek vārtšies par piemiņu šodien. Kā tēvu izglābi nelēmes brīdī, rādīdams pirmo varoņa darbu. Kumiļus tā autosēt lotu koši, un smagu zobēnu rītā tev došu, ir sķēpu vairogu sudraba piešus, pušķotu caunjādas cepuri arī. Izrīkot šādi celjāto dosies, uz mūsus lavenom būtnieku pili. Piemana agrākā jaunības drauga, vecajā kunīga būtnieku pili. Sveicini viņu sacīdams viņam, kā esi vecajā liel vārta mantnieks, notēva sūtītšu mācīties ziņas, slaveno būtnieku gudrības skolā. Laipnīgi būtnieks vecajā pilī, tad tevi uzniems un izrādīs arī, ko šķirstos glabājas svētajie būti, dodamis ziņas par likteni tumšo. Svētajie būti tikumus māca, un stāsta teikas par austrumā zemi, un apdziet latviešu varoņus dziesmās, dievības, ticības dziljumus atklāja. Visas šās ziņas un veldauds citas, tur būdams mācīsies septiņos gados. Tur ir edzēsi karikā jāved, kautiņos līdz iesi naidniekam pretiem. Otrējā dienā apsedlots kuminš, pie durvīm stāvēja liel vārta spilī. Ar smagos obenu ap jauzās lačplēsis, paņēmas ķērpu un vairogu savu. Uzlika cauni cepuri galvā, un priekšā nostājies vecijam tēvam, ar diviem sacīja dodamies celjā, šķiršanās īsa un sirsniega bija. Lielvādu cilts ir slavena tautā, tēvs dēlam sacījā mācību dodams. Daudz mūsu priekštēvu varoņi bija, nekādi traipekļi nepielīp viņiem. Lačplēsi dēsmans, tevim ir arī, gan nolemts goķus no liktiņa tēva, ja pats vien cītīsies no lūku panākt, dievi tad apsargās, usturēs tevi. Pats saules viltus jaunakļus māna, bet paši jaunakļi liekas savu mānīta, nedarīt tādēja, kā citi tev māca, bet tā kā citi tev padoma prasa. Taisnību zināt diezgan ir grūti, bet grūtāk nākas vēl taisnību sacīta, kas dzīvē pārvašo grūtumu darbos, cilvēku augstāko tikumu panāka. Paturi cienjā irašas tautā, jo projām vēc tauti cības argā, bet svētiem liekuliem neklāosi tomēr, tādeļka māca pret brīvības garu. Labu mums savu meklējot viņi, izrauga upurus divības vārdā, bet vēlā ar jodu navīgām zālēm, to es viņiem un pēdīgi nokauji. Latvijaša tauta tevījā savā vēl tagad neadzīs dzimušus kungus, tāpat te izvēlēj vadoņus karā, vēcākos tiesnišus mierīgos laikos. Zināms tik tos, kuri krieti nejos darbos, piet tautas parāda cienību savu, tos viņi godina cienī un beidzot, apdziet kā varoņus tēlīgās cesmās. Nopiet nu laičplēcis klausijās tēvu, caur viņa sirsniegiem mācības vārdiem, tas augšup cildītas sajuta krūtis, sajutas pēcīgu dzīties pēc mērtjā. Tādētas solīja ievērot viso, tad tēvu apkāmpas bija detam roku, un sadlos uzlēcis ceppuri celdams, vai rogu vicinātu, aiz jāja projām. Aizkrauklis sēdēja pilīpie gālda, atspiedas galvu nogrimis domās. Spīdala viņi vienīgā meita, rotājās gradsaniem krelempie loga. Jaunekli īstas kaistule bija, tomu šprūnams vēroti, tad dzīgām atcīm. Tomēr taj trūka tāds milīgais jaukums, pievilgtams liegi jaunekļu sirdis, ātrumā māna dedzīgas acis, vai liiga lieta ir skatīties tādās. Spīdala vēcais uzsauce viņai, patsaudams lēnītiem domīgo galvu. Gribēja pavēc attevi ar vienu, kur tu šās krelis gradsanus ņemi, kuriem tā ļoti grasnoties miljo. Spīdala satrūkās varēja redzēt, negaidīts nācijautājums viņai, tomēr tā ātrumā atteicu tēvām. Manim tos davinu vēcajā kūma, nākdama ciemā, viņai ir majās seltītās lādēs daudz tādumāntu. Mīlēja meitiņi sacī vēcais, nevaru atļaut tevim jo projām, davanas saņemt no vēcajās kūmas. Vēcajā kūma kāļaudis runā, ragana esot, barojot pūķi, dodot tam arī cilvēku galju. Pūķistē pienesot visādas mantas, visus šās mantas burvības pilnas, godīgāj meitai tās neklājas valkāt. Spīdala skatījās lākāts ar logu, slēbdama savas arkstošo ņīmi, un it kā tēvistai, ka tos vārus nedzirdot, sacīmēt uz viņu. Mūstēv gan viesis apmeklēs šodien, lūp, kur jānskārēvis iai jāipa vārtiem. Pientoļa stāvēja aizkraukla spīla, attaļa nosno daugavas krasta, dzelijos mežos dzīvoj lači, vilki un pūcestur kauts panaktīm, nedrošas takas caura še veda, ratikāts ciljienieks nonāca pilī. Spīdala tādeļa erbrīnījās radzot, mežmēl nākādu jātnieku stāltu, kumeļi valdot jājutu spīlī. Aizkrauklis piegāja arī pie loga, gribēdams redzēt, kas tas par viesi. Pagalmā turēja kumeļu lačiplēs. Jauneklis klanījās laipni pret logu, teigdams, ka ciljā uz burtnieku pili, kāj miņam mīlīnakts māju lūdzot. Aizkrauklis nostēcās lačiplēsim pretīm, teigdams, ka labrāt redzēt pie sevis, slavenā kāja miņa lielvārda dēlu. Lačiplēs izsedliem no lēca vingri, ap svēca veci rokotams piestems, kumeļu puišajam ant tevis gāja lielajā istabā aizkrauklam līdzi. Spīdala nāca abējiem pretīm, jauneklim tirpuli gāja pakāliem. Skaistumu tādu tas nebija redzējis, spīdals acis raudzījās droši, burvīgas liesmas spīdēja tanīs. Roku, kad dodam jauneklim tēlica, svēcinu tevi, kārēvis tēltais, priecājos nākošo var uni redzēt. Lačiplēsim patēcot kļūdījās vārdi, spīdals maidot apgriezās apkārti glodenas kārtā, ādi tri un viegli. Skatījās atkal no jaunatam acīs, koš tik vēl nulli redzēja viņas augumu dēļo un grasnotu rotu. Meitanas divaini lunkanā dāba jauneklitīri mūsināt sāka. Līdzkvair vēcais vēlēja beidzot, spīdalai gādāt par aizājdu krietna. Jaunavai eijot lačiplēsim arī, vieglā i palika tuliņa apsērni. Aizājdu ēdotas tērzēja daudzi, spīdalai krietni atteigdam spretīm. Bēlīgais brīdis pārgājas bija. Jauneklis klausīdams labākai balsī, pruņojās pretī masajām bultām, šautām iz spīdeles zvērošām acīm. Nakts patam tojās nemīra pilna, spīdela cēlās augšām no gauda. Tēgdama viņa radusi esot, apgouties iekām vel pusnakts nākot. Lačiplēcis arī noguris būšot, tādei to vadīšot guļamā vietā. Labunokt vecējām aizstrauklim teicis, jauneklis gāja spīdalai līdzi. Tā viņa veda otra puspili, kraznotā guļamā izstapā iekšā. Tēgdama smīnoti, laišplēša varons, gulēsi tu šekā diviešu klēpī. Laišplēsim tiešām ar brīnumu bija. Gulta kā sniega kupana, baltiem palagiem klāta, purpurus sagiem, asiņu sarkaniem spīdēja pretīm. Smāržot vēstma izplēpā laidās, pamazām apņēm jaunekliem galvu. Spīdala rādījās patitika skaista, burvīgi skaista vildama ļoti. Aizmirdzams visas labākās jūtas, jauneklis iekarsis izstie par okas. Tums šota ērni laidās gar logu, spīdala pazuda viņa mizacīm. Pusnakti mirdzēja sveiksniša pulki, debesu velvē spīdēj mēnes. Sudrabu bālūkaisīdams lejās. Lāčkuliesi mistabā nospieda krūtis, atvērs lūgus, ka tijās laukā, el podams vieglēju tīraju gaisu. Teviņa mizlikās atkal, ka ēnes, aizietu gaisā mēnesim garām. Vai varbūt jūdi un rāganas skrājeta, pusnakti ģīdami tumsības darbus? Spīdala kādēļ nozu dātri. Lāčkuliesi te apņēmās nulūkot viņa. Rītā tas vecējām aizkraukliem tēcā. Patīkot viņam ļoti šai pilīja, tādēt es gribot dieniņa skādas, palikt vēl labai jākāja miņu mājā. Aizkrauklis labrāt vēlēja palikt, jālēm viesim un atpūsties krietni. Nāku šā vakarā spīdela tēcā, ciemiņš no tagat izstabu zinot, apgūties varots, kad vien tam tīkot. Vēlējot šī viņam mierīgu dusu. Lāčkuliesis arī labu naka tēcis, drīzumā iradās izstapā savā. Bet pēc tam klusiņām izkāja laukā, apslēpās tumsā sētsvidus kaktā. Durvis ši labi varēja redzēt, nulūkot gājējus iekšā un ārā. Pusnakti ļēni atvērās durvis, spīdela nedzirdot iznāca laukā. Viņa bija tērpusies uz valkā melnā, kā jās bija autos zautotis kurpes. Pālējiem attiplīvāja gaisā, ugunim līdzīgas vēroja acis. Uzēcis garās nedzāslidu zemēji, rokā tā turēja burvetļu spietķi. Sēt malā gulēja līk manis blutķis, spīdela gāja, sēdāstam virsu. Burvetļu vārdus mūrminot sita, trīs reiz ar spietķi palīkajiem blutķi. Piepiši gaisā pa celās blutķis, raga nešiņā, kad ama aizskrēja gaisā. Lāčklēsi stāvēja sēt malā ilgi, lūkojās veltis spīdelaipakai. Laprātas būtu aizskrējas līdzi, redzējas jūdu un raganu darbus, bet priekštām trūko varo nimspēka, noskam izdevāstas iztabā iekšā. Lāčklēsi norīta, pasēc vidu iednames, redzēja blutķi vecējā vietā. Aplūkojas tuvāk ir auka blutķo, viducie izdoptu caurumu lielu. Varēja cilvēks viekli tur ielīst, lāčklēsi nodūmsts trīzi bija gataus. Vāk arā atkau, kad spīdelaši širās, lāčklēsi stēdās iztabā savā. Uzlika caunica porigālvā, ap jo zez zobenu izgāja laukā. Ielīda blutķi caurumā iekšā, mierīgi gaidīdams spīdela nākot. Un atkau pusnaktej spīdela nāca, tērpusies melnā raganu rotā, sedās uz blutķi trīs reizars pieķi usita mūrminotu burvekļu vārdus. Uzolu blutķis pat cēlās gaisā, aizskrēj pāri pār aizskrauklas mežiem. Reizi pašās sākumā zvēri, putni runāja, daugavu rakti pērkons viņiem vēlēja. Visi zvēri putniņi kopā nācis trādāt, lauzt, grauzt, kasīt, lukāt un knābāt. Pāvs vienīgs neraka, kalni galā sēdēja. Vēlants gārā miedams pāva putnu vajicāju, kur tie citi kustoņas vēri putni lūpi. Visi zvēri putniņi daugavu roka. Kad eitu viens negribi ar iet pie rakšanas? Netiek man jums lapināt zātenās kāiņas. Vēlants ar pāvu nogāja daugavas lejā, besitimena bedri raka upes celjā, atcumirkļi bedrā iegāzās daugava. Zvērijiem putniem bailēs pazudava lod, viņi sāka akstīties, badīties un lēkāt, un tur klātu dažādi sliktos balsos brēkāt. Lāči rūca briesmīgi, vilki suņi gaudoj, cūkas dikti rukšķēji, vērši to bija bauroj. Katķi žēli ņaudēji, zirgis kālis viedze, vises pūcisklaikāja, visi strazdis piece, dzēgozes kūkoja, visi upiju dūkoja, sīkim mazi putniņi viņiem starpādziedāja. Zacejlās dumpis visu lielais trūksnis, līdzikamēr debesīs dzirteja pērkons, un par vēl nav skaities pērkons metaz ibiņus, līdzīgi arām aizgrieza daugavas údeņus. Kālns ar stāvu krastu bedrē apkārt cēlās, pāvam no šī laika tikki mēlnes kājas. Ļaudim no šīs vietas tagadīņa vels sargājas, celiniekiem eiotnaktīs pokiparādās, māna bedrējiekšā dar viņiem ļaunu, tādē ar to nosauts vēlna bedrās kālnu. Šiņi pašā vieta anolēdās spīdal, kad bija tiesgan skrejusi aukšās vaišņu klojumā. Viegli nebija laičblēsin caurējā blutķī, apkārt viņam lucijās astaini pūķi, tomšā naktīs kriedami, naudu, mantu, nezdami, ugunīgas dzirksteles viņam virsū pūzdami. Arī citas raganas pieviedrojās aukšā, galva reiba laičblēsim aizturējās dvašša, kustēšana mazākā tiktu pamanīta, un tad viņa dzīvība laikam netopīta. Nolēdu šās raganas gāja vēlna bedrē, jāiem uz blutķus atstādanas zemē. Dīvpacmit blutķi kālna galā gulēja, dīvpacmit raganas vēlna bedrē iegāja. Laičblēs arī atspirga drīvz atkal, devās bedrē iegšā raganām pakaļ. Dziļa pieza tumsi pa vēlna bedrē valdīja, un ap galvu milzīgi sikspārni skrājadīja. Beidzot kādu gaismu iraudzījus pīdam, turpajot, notikatas līt lielam namam. Tā nībija visādas ērma lietas piekrautas, kuras visas nevartik ar vārdiem nosāgtas. Miroņu galvas kauli matināgi, vilkatu kažoki ģīmis obi rāgi. Pavārnīcas katli veci podi vērpeles, mājasi tipi režģines, tjērnes pieestas grezeles. Zlotas dakšas āmuri abdeguši krūķi, raturumbas grābekli kāši vecis tritķi. Rakstāmās avādas tīksti melnās grāmatas, kādā kaktā sakraudas tādi zāles kautētas. Blauktos bija selektas vāceles kārbas, zāļu podi kā usiniku buliņi cības. Pašā namam viducī, ugunds dega pavardā, atspīdēja sienas nejau kā kā gaisumā. Lielais katlis varījās uzkārtas likā kāsī. Uguni čurdīja krupija melni katķi, čūs, kas vodzes rupuķi lodāja kaktos. Melnas pūces sik spārni skrēdīdoumos. Lāčkulis siegā izzāļu čupās paslēpās, bet tāpā šā brīdī arī krietni satrūkās. Jūs reizi kustoņi sāka trūks netaisīt, šņākt, dūk, cvilpot, korkstēt un kurkstēt. Trīzi arī ieskrēja iekšavēt sāragan, tur pasānu durrīm iz tālāka kamvar. Viena radzot ap sauc mošķus, kāds jūs negājus denā šeitana tādu draņķus, ganka šeitana ienācis arī kakla no lauzīs. Tūdaļ visi neģēļi drīzumā apklusa. Regana paņēma pavārnīca rokā, majasie katlā, teica, jāsāts kopā, meidžas vakariņās, gāļa izvārīsies. Tādu pār katlā malu sita trijās reizēs, ienā ciekšā dūpats mit meitenes, saņēma ēdienu pasnieksu no vecenes. Katrā dāļu desas gabaliņu gāļas, lāču glēsim kālikās Sivēnu gāļas. Tālāka durrīs veda citā lielā kambarī, tur bija visas ienas grīda griesti sarkanu. Kambara video stāvēja liels klucis, un uz klucu no liets bija kāds sarkanas cirvis. Citādi pavisam tēlpas tukšus atradās. Tālāk tomēr bija atkāl durvis redzamas, kuras kādā citā kambarī aizveda. Turpā ar gāļas podiem raganis aizgāja. Lāču plēsis kluciņām gāju viņām pakaļ. Redzēja es durvīm kambarī atkālu. Tur bija galdi krēsli visas lietas bautotas, tāpat arī sienas likās bautas bautotas. Vienā galā stāvēja divas bautas krāsnis, vienā krāsnīja oglas, otrā bautas pupas. Raganas pie galdi aida vakariņas, un bija tam nevārde nerunāja viņas. Tālāk atkālu durvis gāja kādā kambarī, tur bija aukstas vēlvas liela auksti pīlāri. Zeldanā krāsā parādījās tēlpas. Kambarīs stāvēja dupats mit gultas. Pārdušas Raganas niema savus podiņus no kopu galdus no lasīja kauliņus. Vecina teica, iesim tagad kukņā, lai jūsu acis redzēkas daru. Precinēki drīzi šeita neradīsies, līga vām tāda ļvajāk sataisīties. Lači plēsas nos teidzāstām pa priekšu kukņā, noslēpās atkautas aiz zālēm kaktā. Vecina paņēma kādu zāļu podiņu, smērēja acīs zālis tām ar spalviņu. Pēc tām atkal visas aizgājano kuknis. Acis tām bija tagad paderītas gaešas. Lači plēsas lūkojās tagad pēc spīdalas, bet to nepazina, visas bija vienādas. Un šo zālju podiņu bija vērā līcis, un ar sevim zāles ies smērēja acīst. Tudai ir kā minglatam no acīm nokrita, un viņš visas lietas tagad skaidri išķīri. Lielajā katlā vakariņi paliekās, ieskatot redzējiem mazu bērnu rociņas, un kurak rāk domā ir redzējas desas, bija mēlnas ķūskas sulaiz vārītas. Tālākajot redzēja viņš, ka pirma kambarā grīda griesti sienas bija notīra kaparā, un uzklūči gulēja kapara cirvis, nevarēja saprast korviņu darīs. Tālākajas kambars bija notīra sudrabā, tāpat visas lietas gaudi krēsli lukturi, sudrapas kapi bija abas grāsnis, vienā zauta rotas, otrādārgas pērles. Tālākajā pēdējā trešā lielā kambarī, mirdzēja no zautas sienas vēlvas pīlāri, zauta gultas stāvēja pīlārus tarpās, porpuras sagiem viņas bija sekta. Sudrapa kambarī raganas novilka, sauzgaros uzvālkus, ir kā pirti īdemas, kā jās vien tik bija visām zauta kurpes. Veica neizskapiem ņēmas saktas sprādzis, mētinēma kaklu rokām apliktama, viņu slaidos matus pērlēm rotādama. Lāčplēsim par brīnumu, netiek vien spīdalam, bet daudzas citas bija tagad pazīstamas. Visas viņas mirdzēja zelta pērļu rotās, visas bija burvīgi jūdiski skaistas. Pušķoties beigušus uzvālkus pa ņēma, kā para kambarī visas lietas izgāja. Aps tā jās apklucis, visas apkārt rintīgi. Spīdal ar uzvālku apsidza kluci, paņēmusa cirvi, cirta virsūs pēcīgi. Piet tam viņa teica šādus vārdus spītīgi. Šodien pirmā certu rītā nepazīšu. Tudel laukā izlēca kunziņš kāds no klucja, apkampa spīdalu, apikopā aizlaidās, prom uz zelta kambarī, kur bija gultas gatavas. Citas tāpat darīja, un drīz bija visas līdz ar svojām kunziņiem projām otrā galā. Tiem bija mugurā mēlanu samtas vārciņi, uzvijokti kājā zābaciņi spīdoši, trīs stūra cepuras uzlītas galvā, bet aizausīm redzami bija mazirāgi. Pēc tam pati vecena teica klucīc irzdema. Šodien certu pēdīgā rītā nepazīšu. Tudēšņāk dams iznāca laukā līg cepure, jeb kā ļaudes sauca klībājas nakcepure, lielākais jūdu rāganu virsēc. Pazīstams no līgās cepuri saršīrmi, taisīt no cilvēku nogriestiem nagiem. Vai jau visi ir gāttaus prasītas rāganu? Gattaus kunkus tā attēc vecenitam pretiem. Līg cepuru certa klucīc ir vi vareni, atsumetlī piešķīda kambars pilnca ruguni, un par zautar attiem pārvērtās klucīs, un par pūķi aizjūktu attiem priekšā cirvis. Līg cepuri brauc līdz ar vecou rāganu, caur uz zauta kambari, tur tie raftus turēja. Pūķi semenu gulās atpleta rīkli, un izmutis izgrūdi cirksteles un dumus. Jaunie pāri uzcēlās trūkas nedzirdēdeme, sveicina līg cepuri apkārt dansvojdeme. Pēc tam visi izskrēja pavarda namā, senjām uz šies dakšas atpakaļnāca. Nukarsēja dakšas pūķi rīklē sarkēs, un tad visi ir attiem rintī apkārt nostājās. Tā, kad vēc ar rāgana patsēlās stāvas, un ar spieti sistemas karbis auca iekšā. Tuliņi kādas iena atdarijās dibinā, un tur iekšā veda spalvaini tēviņi, kādu bālu cilvēku iztrūkušos ļoti. Ieveduši iegrūda raganu rintī. Pāršplēstu to redzot arī diezgan iztrūkās. Tas bija izslavētu svētnieks un labdaris. Viņa sauca kangars, dzīvoj kā vientos kangaru kaunos liela mež vidū. Prismīgā bāsī līgcepura izsāca. Grēcinieks šodien tevim laikas arab gājas, saņam savu algu tagad pūķi rīklē. Tevi tur iekrūdīs raganu dakšas. Gauži sauka lūkties kangars zemēnu okritas. Pājildzini varanais vēl kādus gatiņus, viņu jau projām no jauna. Kādu brīdi domājis līgca puru teica. Nevi stava lūkšana cita lieta varētu, tev nav nav visi izklābt pājildzināt laiku. Pērkona ticīgo tādu nav daudzums. Grūti diezgan nākas mums viņus vilināt. Tādēl, ka par laimi bautijā drīzumā, nācis nav vakariem kāda svešu tauta. Viņa meklēs iekarot bautijas zemi. Ticību jaunu šeitana gribēs izplatīta. Pērkona ticību, tā manim vairā ienesīz gan pēļiņas. Tādēl, ka man tā jau piedar liela daļa. Pašo viņus nesēju, viņus mā citāju. Ez no tevis prasu palīdzēt šo ticību, ievest šini izemē izplatīt pa bautīju, par to tevim dāvinu trējti viņus gadus. Zvērēmaniem liekuli piešā puķerīklis, ka to pilnama apņemies pērkona aizliegt. Es apņemos pilnīgi pērkona aizliegt, un par savas tautas nodevēju palikt. Un par savas tautas nodevēju palikt, palīdzēt tautas varoņus samaitāt. Palīdzēt tautas varoņus samaitāt, šeis vešas ticības mā citājus ieviest. Šeis vešas ticības mā citājus ieviest, tautiešas pierunāt sveši niekiem klausīt. Tautiešas pierunāt sveši niekiem klausīt, kaut un decināt tos, kas turas pretim. Kaut un decināt tos, kas turas pretim, viss pārīgu beidzotši ieviest. Viss pārīgu vercību beidzotši ieviest. Uzcelies dzīvolīt notēktam laikām. Pēc tam visi kangaru apsvēci laipni, līgca par iziņoja darīšanas beiktas. Tāt no visiem pavadīts brauc ar raganu, atpakaļ atkal uz kappara kambaru. Šeitan mēlnie kundziņi izcēla veco, raganu laukā paši kā pa iekšā. Raganas nuliecās vajag empie zemes, kāds ar ugunas, un ar trūksni ibraucu līgca puru zemē. Lačplēs sarīs teidzās laukā no šā mājokļa. Aiziedams caur kukņu paņēmatas līdzi, kādu aprakstītumāzu tīstok līdzi. Laitā būtu zīmi, ka viņš bija šeitan, redzējaši ši visus negantiības darbus. Kalmna gaisās kaidrē vīgla viņam palika. Tomērtam žēlums ruktums sirdi pārņēma. Blutģiet, ka lielīd izgaidīja lačplēs, ka mēr iznā spīdela pārstkries uz mājām. Mēķas mājās palēžot vietcinas acīja. Spīdela tevim pateikšu ko jaunu. Lačplēs bija šeitan klāt pie vakarinjām, redzēja kā kundziņu dzīvoja ar mēčām. Spīdela palika drīzgan bālas arkana, mīlistība pirma ienojadā negantā, pārvērtās drīzi viņas kaislās sirdi. Kaudēļ tu to pirmit netēci manim. Tas būdu kālo atradis pūķu ugunas rīklē. Mūsu kungam starpani gribēju maizsīties. Zināms dzīvot nevūs tālāki lačplēsim. Viņš goļ tavā blotķīgājad, kad skriesi mājā. Jūs ar sēriniet jājot tāba skopā, tālāk uz aukšu līdz pat staburagam. Tikku šis vairs atvara lets uz viņas blotļa. Palēt savu valjā, burvis vārdus sakot. Tas ar visu lačplēši atvarā iekritīs, kur vēl nevienas cilvēs dzīvs navā iznācis. Skaista un cienīgi debišķīgi, un tērpus ir skreznotās rotās. Stabradzi pārnāci noskumusi, no likdiņas apūces mājās. Vai arī viņai, kas seru ir daudz pie Latvijas daugavas krastīm, tādēr, kas staburākas mūžīgas nauša, un viena tuļu viņa starp dzīviem. Vai viņai nav, ko neiraudāt vēl būs par baltīz likteni suro. Vēts laiku slāvakas aizmirstakļūs, pie tautas, ko viņa tā mīļo. Tagad, kur vēc tēvot ticība vālta, tā dalību niema pie visiem. Salmainos rītos tām miklu uzmet, lai neskādē ar aizstādiem. Pusnakķī pie draudē laiviniekiem, lai atvaratovumā nebrauc. Puzdienā gāniemon cēļiniekiem, izavotas pirktumu pasniedz. Bet viņas mīļākai darbošanās, no laika uz laiku ir šāda. Izlūkot meitiņas tiku mīgas, un zimušas zināmās dienās. Tās viņas sargākā nevainīgas un aicina kristāla pilī. Pamāca roto nav dāvin, un izlaištās laimīgas tautās. Stabradzes meitiņas sauktas tās tiek, un tautieši laimīgi teicas. Laimas māta, kuram par līgavu liek, reisi stabradzes meitiņu dabūt. Laičplēsas jau atradās atmozdamies, iekš stabradzes glīmešu gultas. Brīnijās apkārt celskā teidamies, un domāju, kur ganda sasot. Gultaņa likāstam līgojoties, kā šūpota údeņa vilņiem. Gaismiņa spīdēja zilga notecau kristālas kaidrējām sienām. Istabalioti vii izgrasnot ar zelta un sudrabalietām. Jau kā kā kārtībās astādītas, vii visi šīs brīnu molietas. Kamērā laičplēs atminējās, ka vakara raganām braucis, dur visi nejauši atdarijās, un jaunava ienāca kādi. Tās sēja likās teki piemīlīga, ka neviljot jāsaka bija. Līdzīgi viņa kā mēnusnīca, ar magojņu ziediņiem jaukta. Tomš zilās acistai no lūkojās, tik līgi kā austoša diena, bet ilgāks, kā to tas parādījās, tik dzieļas kā atvara dzelume. Paldotas drāniņas gair silkanas, tās augumu aplentsas laidi. Mati bija atsieti visu lišiem, tie nolai tas braugās līdz celjiem. Laičplēs Tomāji ir aukot to, ka divieti parādās kāda. Gribēja uzcelties patēkties tēja, ka glābusi viņa no nāves. Viņa to neļāvaru nādemu, ka vajagot spēkus vēl tālpīt. Pēc tāda tik retta gadījumu, tas pionam vēl nēsot izglāvc. Teba suradījums saki jau man, kur nukļu vis tagaties esmu. Pastāsti pati, kas esi to ar, lai zinu, kā godināt tevi. Mani par stabraties mētiņi sauc, un šī viņas Kristālu pili. Tevi tā glābusi ienisa še, ka draganaz atfrā metā. Laičplēsim bija, ikā debišķīga, jau laimība pilnītu krūtis. Tagad tas zināja mētiņu šo, tik cilvēku vērnu vien esot. Mētiņa ienesa uzkožamu, no plāciņiem piena un medus. Lūgdama laičplēs, lai baudot kaut ko. Šī iziešot stabradzē vestīt. Laičplēs uzcēlās, spirdzinājās, un apģērpās kartībā ātri. Atkaudrīs durvis tēdarijās, un ienāca stabradze pati. Lēpni tā laičlēsi sveicināja, un jau tāja, kā viņam klājis. Jau neklis patēcās klanīdemies, un tēcā, ka klājoties labi. Mūžam šai pilītas vēlējoties pilabajām divietēm dzīvot. Stabradzes katījās slēpu mīgi, kad laičplēsim atēca šādi. Varbūt, ka vēlāki satiksimies, un mūžība nebūstat garā. Tā, kad tev divi sprieši tālāki iet, uzgrūtajā dzilvības cēļa. Pūlēties darbos visk rietnākajos, priekš tevies tautiešu pulkā. Slavu pie tautas sevi īmantoties, un laimipie mīļotās krūtīm. Laičplēs atcisgan spīdēja prieks, ar jaunatļu dušu tas teica. Patēcos diviem, kas sprieduši man, tie tēvījā liktadies šādu. Dzīšos to izpildīt, lemīgāks vēl, sēl tēcos, ka redzono vajag, stapradzi labojot debišķīko, un arī tās meitiņus kaisto. Abas jūs būsiet man zaukstākais skats, un dzinitlis tuvoties mērtiem. Tevim to vēlējiem abas nosirts, tam atēc stapradzes maidot. Varvoni jaunai es tev nāksēs gan grūt, pret naidniekiem jaunajiem karot. Seviešķu tiem, kuris lepeni lienu, un tādi būs spīdala kangars. Niemi šo mazajos spokulīti, no maniem kā piemiņas zīmī. Un kad reiz jaunajiem uzmācas tev, to atrumā turitiem priekšā, tūliņi tie paliksgā bespēcīgi, jo ir audzīs pērkona ģīmi. Stapradzi izņēmaru nādamu, iztīnīt es spokulim azu, iedeva laičplēsim sacīdamu, lai glabājot viņu ir labi. Laičplēs stai patēcās izludzās ar, no jaunavas piemiņu kādu. Mētiņa noserka, raisītāt, izmatiem tā zīļot lenti, pušķoja cepuri viņa var to, un kaunīgi skatoties teicam. Brīnišķas lietas go dāvat mennau, bet pušķoja cepuri tavo, bāliņu pokājas palaiežu tev, un vēlēju laimīgu cēļu. Laičplēs bijais grāpts un nezināja, kā mētiņai patēkties labāk. Stapradzi atkautā uzrunāja, nostēdzies varo nijaunais, vatīšu tevi es aukšām uz klintas, caur Kristāli pils vārtiem laukā. Mētiņu, kur par laimdotu sauc, tu tiksi vēl kādu reiz redzējis. Cerēju zīļotā lentīte šī, izbrūnajiem matiņiem ņemta, prīna mums darīs vēl vairāk vietēju, nekā manis dāvījā tais spogūs. Laičplēs bija durvīm ta kakriezās vēl, un uzmeti laimdotai acis, izlikās spriežoties ārākautkās, izmētiņas dzelmīgām acīm. Laičplēsim nekāda bija pārdomāt to, jau pils vārtos atmaņas udā, kritapies zamis un palika tas, tur pārvērs par akmeni guļoti. Letsoša saulīta abspīdēja, jau daugavas ličotos krastus, debis bija skaidra un izrādījās, ka jau, ka būs nāko šā dienu. Patsēlās tomēr kāds mākulīts mas, un uzkāpa augstāku nākstāku. Mākulim priekšā jāivētas vīrs uz zirga ar pātu grokā. Sirmai jau zirgotas apturēju, tur augšā pretstam braka klinti, pāta ga rokpātam no plīkšķēju, un liesmoti zibiņi cirtās, pērkoņas pērieni norībēja. Garklinti sienām akmenišķīda, stabraks pamatos nodribēja, un krasmalā stāvēja lažklēs. Grūti tam nācāstu atminēties, ko piedzīvojus redzēšai laikā. Tomēr tas atrada pārdomājot, ka nebija tas noticis sapnī. Sevišķi atmiņas divējādas, tam darīja iespaidu dzīļu. Sevišķu liau numi netukumos, un sevišķu tikumi augstiem. Jo projām apņēmās sargātiestas, no pirmajot kaislības valgiem, iemantot otarajot cienīšanu, caudcītību krietnajos darbos. Lai jopustaigājot redzēja tas, pret pērs esu pītis grīvu, krasmalā liaudis tie ielājduši bija celtuvi jauniek šūdens. Taisījās pārcelties, Tomēr neviens tie negāja celtuvi airet. Laiškulēsim arī bija vajadzīgstikt pār daugau otarēja pusē. Tādētas solījās airet viens pats, laikāpjot šiet citi tik iekšā. Visinu sakāpa celtuvi drīz, un jauniklis iesāka airet. Tomēr pirmajiem vilcieniem jau, tam saluzis magajās aires. Celtuvi griezās bis valdīšanas uz leipusē krācau šos nraumi. Liaudis uz celtuvis pārbīšies jau redzēja nāvi pret šacīm. Laiškulēsim nebija kopdoumāties tas iesāka airet ar plautstīm. Spēcīgi uudanī iecirstam stās, drīz celtuvi iek grieza ceļā. Pēcīgi laimīgi pārvil, ka to pār daugau otarēja pusē. Liaudis nav arana izbrīnījās, pār laiškulēša liela jau spēku. Krast malā stāvēja jauniklis kāds, kurš iznesa bāļķus no meža. Jauniklis bija ar noskatījies šo lātsplēša spēcīgo darbu. Pienācis gribēja iepazīties ar stiprējo varūni, teiktams. Vandri pār kūknesi ļaudiša sauc un stiprāko jaunikla devē. Tādēl, ka būv bāļķus iznesu es uz placijam notuvojā meža. Straudājām meztami valinus ši mēs, appērzes un daugos jūtīm. Patvērs mes vajag cietiši gan, jo turēties gadās pret daudziem. Lāčplēstam laipnīgi paklani jās, un pateica savējo vārdu. Prasīt ceļ uz aizkraukla iet, un stāstīja no lūku savu. Drīzi vien draudzību noslēdzatīja, un apnīmās koknes siet līdzi. Kopā ar lāčplēsi izmācīties, tās gudrības būtnieko pilī. Pīdalas bailes bija domājamas, kad redzēja otrīā dienā. Lāčplēsis pirktu pie veselības jaunonā, ka maizkrauklas pilī. Tā jau tā lūdza, lai saņemot vienas, tas nākutam uz jaunajos viesus. Nēsot labi šai tagad pie sirds, tā aiziešot kambarīs savā. Tur preti maizkrauklis priecājās daudz, kad lāčplēsi redzēja sveiku. Gribējais bija tāds ziņu jau laist uz lielvārdis kuniga pilī. Lāčplēsi marī visu nepatikās, ar spīdalas atikties atkal. Tātai tas prasīja aizbildināt, kad aizkrauklas lūdzi nāk tiekšā. Esot jau vielgiši uz nokavējies, un tādēļnu došoties tālāk. Aizkrauklis mežostas apmādījies, no kur ienas koknestas to glābes. Aizkrauklis grozīgi galvu par to, bet to mērderīs vēlēja atvest, lāčplēša kumēļa apsedlotu. Un jaunat li devās uz cēļu. Spītad lai pakaļtiem noskatījās un atcis tais vēroja nikni. Jāietulīdza austrumam sacītā, gan atriebi ot panākšu tevi. Nāko šā vakarā notika tie, jau slavētā burtnieku pilī. Burtnieks to saņēma izprasīja, no kur ienas nākot, ko gribot. Jāunat li izteica vēlējumos un lāčplēsis to sveica notēva. Laipnīgi burtnieks tad pieņēma tos, kā mācakļus vecajā pilī. Otrād ziedājuma beigas. Lāčplēsis, trešais dziedājums. Pirmādēļa, šis ir LibriVox ieraksts. Vis ir LibriVox ieraksts ibrīvi no tur tiesībām. Lai uz zināto vairāk pa pieta li tos, lūds obmiklējiet LibriVox.org. Lāčplēsis, sarastīs Andres Pumpurs, trešais dziedājums. Pirmādēļa, kangars un dītarīgs, milzis kalapojasis, kārša rigauņiem, nogrimusī burtnieko pils, teikas un mācības burtnieku rakstu tīkstokļos, veļnakts, laimdota pazod. Kangaru kalnos, drūmīgišņāca lielajiem eži, dzēļajiem pūrvi izsvīda miglu kalnāju starpās. Mežos plosijās plēsīgas zvēri navīgas ķūstkas lodāja pūrvos, un baileigi úpi kautca panaktīm. Nelabo iespājda darīja celniekiem visiem šis vidus. Šaurījā celiņa molākas appūrviem un kalniem, locijās stāvēkādā pakālnā kangaramāja. Svētlīgs kangars atlēdi nupat pēdējos ļaudis, kuri pie viņa bija nākuši padumu palīgama eklēt. Visādost raukumos dažādās nelabās miesīgās kaitēs. Aizslēdzat durvis vakara krēslā un iedadza lāpu. Nēma tad kukuļus ziedus, ko dienā bija nesuši ļaudis, visus tos kambarī, ko papiegrākām lietām. Kambarīs stāvēja tīnis un lādes piekrautas mantām, dārkajām ādām, arī vēl zelta un sudra panaudām. Hmm, jā, njūrdejas vētulis, skatoķis dažādas mantas. Tiešām aplamtas būtu, ja vēlant man viņajā naktī. Bet vai tikies nēsmu tomēr par dārgu, atvirtsis savu, dzīvību. Nagu cebpure no prasa briesmīgas lietas. Teķu neviens to nezinās, rāganas netēkis pie savas pašas sodības. Ļaudis pa vēcam gudinās mani, kā jau ar vienu par svētnieku. Viņi moļķībā pastāvu labums mans, un tiešām tas manim vairāķauti, nekā tauta, tēvzama. Negribu varonis būt tāds, kuram cīnoties tautus un tēzams labumā, tomēr pašam ir lielākais grūtums, raizas un trūcija bija acieši. Runojot šādi ietinies svārkos, staigāja kangars. Ārā dzirdēj vīsulašņācot pa kangaru kālniem, vakara pusētālumā grauda pērkūni zidobji. Kangars dzirdēja sitot pie durvīm, taisīva ļā. Brīnēdamies, kas ganti kvēlu vēl nākšot pie viņa. Spīdola ienā tiekšā, nekā rāgana, bet it glītās sīvišķu drēbēs. Labu vakars atcie viņa. Lēkam gan cīmiņus tevots, tu varas negājadu šodien. Negājadu, atteica kangars. Priecājos tādeļo vairāk, saus kais tāko kai viņi, redzēt pie sevis. Kā labi klājas? Ne klājas labi, spīdola teica. Liekas, ka kādi varani spēki darbojas pretim, nodoma manam. Atnācu tādeļ palīga lūgdies. Kopīgi spēki iespēja jau vairāk. Sevišķi tad, kad abēju nolūki pie tam tik sekmīgi panākti galā. Spīdolas tāstīja kangaramnu par laču klēsi, kurš tāj arī priekš viņa nelabā naktiek lātumā bijis. Vēl nebedrē redzējis visus tos jūdiskoes darbus. Vēl lāki atvarā imesc, palicis diezin caur kādu brīnu mudzīvs, un aizgājas tagad uz burtnieku pili. Nopietni klausījās kangars viņu pārniema bājulis, dusmas par to, ka bija nuliecinieks. Varēja kangars arai pēl laudīm neslavā iekrist. Jādomā bija, ka laču ples ar viņa tumšos liekulja nedarbus atklās. Tādēja tas sacīja. Godritu darīja spīdala, manim vēsti par laču plesi dodama. Liekas, ka dievi to sargā, tādēļ jau vairāk, un stiprāki mūsu pretinieks būs tas. Līdzekļu citi šai jālieto. Tādi, kur jau neklis pats, pēc varoņa goda dzīdimies nav viss briesmībās dodas. Piemēram patēkšu tevim divus līdzekļus tādus, kur uz trīzumā izdarīt varam. Ilgāku laiku bijis nav milzies, ka lapojusi skangaru kalnos. Laidīšu vēsti uz peipus ezaru igauņu milzim, ka laiks atkal izdevīks izpostīt latviešu ciemus, kūdīšu latviešus atriepties igauņiem karā. Zināms, ka lāčplēs, ka dusiek skarevis nepaliks mājās. Dosies ar burtnieku kautiņā, bet to zināma nāves sāgājeda, ja tie ar kalapojusi satiktos abi. Igauņu milzim pretinieks nerodas latviešu zemē. Priecīga kribēja spīdela hangaram patēkties, kad uzreizi piešķīda istva pilnā ruguni. Priecīgas pērkonas pērjens rībēja, visu zemi un māja trebēja, neganta vētras atsailās debiši krāca, lietas ar straumi nogāzās, lāči rūca un vilki gaudoja, pūces un upiek liec un vajadēja purvos. Izbailes valdīja vispāri dabā, kad vairanājs pērkonas rādīja savus spēcība vētras ibeņus mezdams. Arī kangarsas spīdela stāvēja bāli kā līķi. Zināmas sirtstus bēdīvā ir akās vēras pamežiem. Zinot, ka pērkonas saspārda burvis un raganas, līdz ar jaunajiem gariem. Vaikas par briesmīgu negaisu, teica kangars. Spīdela šo tu nevari nostēgāt mājās. Paliec pie manim, kamēr nostājas briesmīgais negaisu. Kangars aizvēra logus nodzēsi lāpu un savu, drabošu biedrini ievilka tumšajā kambarī. Abiljā un daraptina galvas ar segiem un gaidīja, gultā līduši, lielās izbailēs, kamēr nostājas vētra. Pērtrīs spērienas spēriena rībēja, kangaru kalni trīcēja, rasni uzoli gāzās laukā ar saknēm. Likauska dievi gribētu sagās debesis, zemi, nogremdēt. Tiešām balties dievi karoja šonakt. Debišu šeila un zibiņus metta pērkons ar varu. Antrims bangotā jūrā sakrāv uudenju kalnos. Šlāksoši vilņi vienojās kopā ar mākoņi čulgā un. Daugavas grīvāmētājās koģis, besitūra un mastiem. Katrā atcumirklītas varēja dipinā nogremt. Cilvēki brēci pēc glāpšanas. Pērkons ar antrimpu postam daivēja tos, bet cilvēku gribai ir brīvība. Līvi svešniekus izglāba, viņi izglāba nāko šos kungus. Sarkana uzlētas aulīta, bet šīs vētrēnās naktas. Kangars uzcēlies, ka tījās savas draudzinas, viņa gulēja. Barratas bija bāja līgi, labi, ka pārgāja nakti. Likās, ka pērkons visus jūdus būt grībējas nospērta. Nezinu redzējstis, ka briesmīgas vētras. Teicitas svārkus uzvilces ārā izīvedams. Mājai bija noplēsti jumti, sēts vidou gulē, krus tiem šķersliem sa lausti koki. Kangaram bija, ko abrīnīties, apkārt skatoties. Tētas ir auka kalnā divus vírus, pašaurējo celja nākot uz viņa mājoklē. Klātu pienākot Kangars, viena no viņiem pazīst kā rīdziņu zveniek, otris, sveši pavisam, apģērbies baltā metalī garā, kuram pret krūtiem krusc bija iešaudz. Svešes bija ļoti piekusis. Zvenieks nu Kangaram stāsta, ka daugavas grīvā, naktis sadragāts kuģis, izkurušie glābušu ļaudis. Steptīm atraties arī šis baltais, pēlējies runāt, kādu šeienas virsēti. Tādēl pie Kangaras veššo novedis, kurs gan labāk izināšot tālākas darāms. Avišie vīrinus, kad tijās to vāki acīs viens otram. Rēdzi vienādas dveselas tiekas pa jūru un zeme. Svešes runāja, kādu šeienas valodas vārtus, teiknams. Mani saudzu diterīgs esmu priesteris lielā, varanādījava, kas savu daela sūtījis visu, pasāli valdīt un aplaimot. Braucas avajiem ļaudījiem līdzi, kuri še meklēja tīrkoties baltais ostās. Izjaudza vērtra mūsēju no lūgu. Patēcam dievam dzīvību savu, kad izglabām, mūsējiem jāpaliek šeiten, ka mērkāt skuģis no jauna no vādzemes radīsies, bet es vēlātos pazīties pa to laiku ar virsēti kādu. Kanga ar snuteica, sveicinu tevi baltais zemē, zinu ar no lūgu tavu. Mani steli nebājadies pretim, jau visi nebūšu tavam varanam spēcīgam dievam. Lai gantu netici manim, tāpat kā ir es teviem, bet išu tevi pievaranā kaupā uz tur aides pili. Tur tu, jei iesāksi gudri, atrasi augleigu zemi savam sējumam. Tu mērvau šodien paliec pie manis, atpūties labi no izciestām bailemu, un domā, ka arī balties dievi ir varanī. Zveniekot laide kangars, dītri hivadīja istabā, arī spīdala bija cēlisies. Dreistapšiem trījiem iesāka valodas sekties tālāk un tālāk, ka mēr ar kopīku draucību beicās. Kādi aizgāja, atgadījumu tuvāki veda, lielisko pārmājiņas sadzīvē balties mierīgā zemē. Burtnieku pilīmā cijās lačplēs ar kokni sekrietni, visās karei viurīcībās, taudzās gudribes ziņās. Arī burtnieku vacijos rakstus jaunakļi paši, tagad jau varēja lasēt. Lačplēs sevišķi kāri, ka šķirstiet anīsts. Viņam tur atvērās avoti dzilļi, pauzdamu cilvēku mūžu pasaulē, filnību, galā, nīcību, pēdīgi atpaka liešanu lielajos garos. Taču tam bija sevišķis iemeslis burtnieku pilī, dzīties, kā krietnajos darbos panāk toks tāko mērķu. Zilējā zīļu lentīta, kur pie cepuras nesa, darie brīnumus. Stabradzes meitiņotra da lačplēs spurtnieka pilī. Laimdota bija tām iesīga meita. Mīlība tecīga radījās, drīzi jaunekļa sirdī. Laimdota arī labrāto redzēja satikās bieži. Vakaros viņi stai gai burtnieku azzaram alā. Laimdota stāstītām par azzarā grimušu pili, un par daudu citām divainām veco burtnieku teikām. Laičprēlis skribēja burtniekam lūgķo laimdotis roku. Kad drīzis paudās vēsts, ka kangaru kālanos, piemītot atkāl kalapojasis un izpostot ciemas. Daudz tas cilvēku nositot, daudz ar no laupot mantu. Bailis pārniema apkārtnes vidu, nebija tādu, kuri drīkstētu kalapojasi apkarot kālanos. Burtnieks tad izlēdas ziņu visiem karēviem zemē, ja kāds, kur uzņem tos milzi izdzīt no kangaru kālaniem, vai ar to no kautu, tam viņš pildītu lūkšanu katru, kautas ar prasītu viņa mētas laimdotis roku. Vēstišo saņēma laičprēlisis, abēr koknesi kāri, lūdzinu burtnieka atļauju doties apkarot miuzi. Burtnieks to sākumā lietas apīdumies jaunakļu briesmas, to mēr zinādams abēju viņu specību lielo, beidzot tos palaida, abējiem viņiem vēlādams laimi. Drīzi jaunakļi stautas kumilius jādami, devā skarevju drēbēs un ieroķiem rokāls kangaru kālaniem. Vadīti laukā no jaunakļu mēčus kanīgām dzesmām. Pusti ciljā būdamis sata keja jaunakļi vēstnešus, kuri jāie uz burtnieku pili vēsti nesatami sāzu. Igauni pūki pāri par robešu nākuši laupot un ardezinot Latvijai šu cijamu stādētie grīvot, burtnieku lūgt laitiem sūdīgi savu skarevju visprētiem. Nu biji mūsu jaunakļiem jādomā labāk kā darīt. Burtniekam vajāga bija ar viņu palīga, jā tas karā pret igauniiem dotos. Beidzot tie nosprieda vienam griestie sārvēstnes šiem atpakaļu. Kuknes tos neimās teigdams. Mēķina lačplēsi vienstu izpeldīt laimnotas rūku, atsakos es no dalības, zinādams mīlība jūsu. Kalapojus uz turēja launagu sēndādams kalnu galā, pie savas no stāviem kukiem saslietas būdas. Vēr savanu apētistas vasivēnu cepa uz iesma. Blakostam stāvē pie slieta nuju, milzīga liela. Tā bija no zaraina baļķi ar cirmu akmani galā. Milzis radzēdams lačplēsi jājot pat iera nuju, grieza tur intiep galvu, tā kas acēlās viesūs. Smejās par lačplēsi teigdams, vai šim ļāvusi māte nav vētika nelēku doties. Lačplēsi tam attēca pretim. Lēkus jau atnācis, kur važi nedarot pasaulē miluži, tādēl šo arī pakola valstībā nurēdīt gribot. Tam parādi bildi milzis sviedars magoju nuju, izsita lačplēsim ziru, kur visiem sadliem izkājām. Zirks ar nuju jau skrēja pūrva, lačplēs uzkājām noleca zemē, zobinu izrāvis ietsirta milzim, gužā ar varanas pēku, tā kā tas nogāzās zemē. Krītot tas tie rāst pietu vākās priedas, izrāvot priedi, laukā ar saknēm uzgāza krītot cil virsulus grūtīm. Lačplēs es neljāva piecelties viņam, zobinu celtams gribēja galvotam nocirst. Pagājadi varoni jaunais, kā lappu izsautsā, atļai priešt miršanas runā, kādus vārdus ar tevim. Laikam tu laičausi sessi. Māti mani stāstīja, reizi, kad nākšot no daugavas pusas, varonis laičausi, kurš vienīgais pretnieks manim še būšot. Tad lai glābjoties šeijanas tautas. Izveim šot jūra, briesmoņus kādus ar dzelzum iesām un vēdariem lieliem. Aprīšot visu, cilvēkus kustoņus augļus un zemi. Derēsim mieru, apstākļos šādos nebūtu gudri, kad mēs vienas otru nonāvēt caktum, atstātum tautas briesmoņu varā. Apsautu tevim varoni jaunais, aiziet no šeijanas, usturēt mieru uz mužajiem laikiem, īgāuņu Latviešu starpā. Mūsu jūrmalas salis sargāšu es joprojām, kamēr vien dzīvoš, netiks vešie zemē. Pēdīgi mieri stotnogušos zundā. Lāčplēsis līdzēja, kā lapojusim piecelties ātri, sniedzetam roku sacīdams, taisiņām ieslājer mūsu, starpā, aiziesim arī, išķirsim apēja stautas, kuris tur klājumā viena rodru tagad jau kaujas. Karšu šis lai paliek pēdīkais Latviešu, īgāuņu starpā. Pārces to gušu drīzīties asēja, daivāsta dabi, lai jau sciemu. Šētam tienu beidze, īgāuņu kāru. Tur, kur bija kritis milzies pie zemis palika bedre, kanga ar kaunos, ļaudis, jo šodien milzoni gultu nosautu šo bedri, un viņa nūja guļoti vaupur vā. Vēl avga uzvoli Latvijas ārēs, koplotiem zariem robotām lapām. Vēl mūsu tautos, jo svaroņi rodas, sargājo tevsem izpēcīgi druši. Uzola vajņa giem pušķojam viņus, ap dziedam sirtību dailīgās dziesmās. Apsiedat laičplēsi Latvijas meitas, laičplēšas, ka cirda kalapu izskrita. Laičplēs to pārs bēja, kam garu kāl nos. Piespiedīgāuņus sa derēt mieru, īgāuņi nenākas varš Latvijušu cimos, nepājtīs zeltenas nelāpais mantas. Bāliņi līdīs līdumus druši, rudanītēvi izderīs alu. Priecīgi dzersim jaunakļiem kāzes, panāksti vidēji dziedās un dejos. Vēlējumu arī laičplēsiem pašām, tikkušu krietnāju līga votrast. Dziedot tā, laimdotu kopārsi tam dzeltenēm nāca, pilsvartos karēvjiem pretiem, kad pēc salīgta miera, bortnieks ar savējiem atgriezās mājās no ikauņu kāra. Mēķas turēju rokās ozolu vainiagus, ar kuriem pušķoja karēvis, laičplēts dabūji laimdotus krone. Mēķām par atviodu laičplēs ar citiem dziedāja šādi. Kur auki ozoli aukarī liepas, kur rodas varoņi, tur krietnas meitas, Latvijušu karēvi lepoties varuja, zeltenas skaistas tikku mopilnas, laimiņa laidosi bautīs semē. Priecīgu Latvijušu karēvi atdos, dzīvību savu tēvzemi glābjot, sargājot krietnēs Latvijas meitas, leviņu vainiag zīļoti vizi, visulis nebūs nedniekam traucē, līdz kmēr laimiņa tautiņās raidīs. Laimdotus skaistākā Latvijas meita, absololot dzīvotu numert priekštevis. Ir pats bortnieks aizgraptas caur jaunajiem iesāka dziedā. Vispāra jautra līgs mīva pārņēma karēvi sirdis. Kopīga braulība piemita visu tautiešu starpā. Laimdota pēdīgi aicinā iekšām maltītika aidot, slavienos karēvijus. Bortnieks liekam iestiņa atnest. Laimdota nesam iestiņa apkārt, uz zēraviņam nākošu laimi. Drizveni spaudās laičplēša slavu bautīs zemē, ļauņi gais nodos varoni numaitā bija caur dievu lēmumu, tapis par lielāko labumu lielāko slavu. Pēc tam kādā vakarā laičplēs iegāju vienas pats, lielajā vēlvē, kur stāvēju tīstokļu rakstīti burtiem. Teviņš recēja divina sienā pusferes durvis, kur sākrāki nebeizi nājas. Patsaudams lāpu viņš iet ziņu kārīgas, kad tiek šāpa durvējumu. Šauras akviņu kāpenes novedad ziņumā tālā. Lāčplēs skāpāk va kāpenēm lejā, stai gāja kādā, alā tāla pasemies apakšu. Notika beidzot lielā vēts laiku pilī, varēja zināt pēc soljiem, kad tas stai gājot noticis pašēzera vidū. Pilī daudz istabas pieliktas bija dažātām lietām. Vēts laiku ieroķiem kādas lāčplēs nebija redzējis. Tad tas mani kādā kambariet spītam gaismu. Lēnām tas iegāja kambarī, šaitan stāvē šķirsti plaukti piekrautu lieliem rakstu tīstokliem, runu kokiem un birkām. Kambara vidū uz akviņu gauda, stāvē, tu muši dagdama lāpa, piekuras tas kādu jauna var redzēja sēdam un rakstu tīstokli rokās turan. Jauna mani ielačplēsi nākoj, bied tik dzilja tā tīstokli lasot aizniemta. Tik, kad laičplēsi solja pašā tūmā darīja troksni, viņi kā nejauši pagriezu galvu. Un laimdot sauc laičplēsi, nenim par liau, nu, kad tevi traucēja šaitan. Laikam man labākais liktenas no lēmis satikt ar tevi, kā ar labai jo divieti visās brīnišķās vietās. Neviaušu atradus lepinās durvis lielajā vēlvē, no kāpū alā un atnācu ši neipurveikā pili. Šures atļauja arī manim ši brītiņu palikt. Iaskatīt šini izdīvainos rakštu tīstokļos. Laikam ši ir tāpati pils, par kuru stāstīja manim. Pils ir tāpati, attaici laimdota. Nezinu kājas, aizmirs aiztaisīt durvis, bez tev zināmas viņas, nebija šaitan nevienam. Tomār, kad atrens reizi esi to obstāt to pili paliet, slasīsim kopā, vec no burtnieku teikas un viņu dailīgās ciesmas. Ak, es vēlētos visu mūžu ar biedrini tādu, kopā ši palikt pirmūsu vecstēvu varoņu teikām. Nevēlēs laičplēsi neko ātrumā laimdota teica. Vārde izcilvēko mutes daudz reiz nojoti tievu osīs, un pārstēkta vēlēšanās piepildās ātri. Savišķi šaitan, kur sakarā stāv ar šo apurto pili, manu nāko šā laime. Burtnieku pēdējā meita vēlēta ir tam varoņam, kur ši pārgulēs pili, nakti un palikspiedzīvības. Pilatad burvības audēs, izcelsies līdz ar varoņa rītā pie saulītas gaismas. Lāčplēsi saķēro viņas rūku un ienkārs izteica. Laimdota, kudros lavenu burtnieku pēdējā meita, šietavā vecstēvu noslēptā pili vai cāju tevi. Vai tu gribētu lielvārdu dēlu, lačplēsi milēt. Tad vienjutīšos spēdzīgs izpildīt varoņa dērabus. Tūlīdši še palikspīlī un gribu tās burvībūs salāust. Lēni attēca laimdota. Gribu, dzīvo sim kopā, nomi ir sim kopā, prekšmūsu miljotās Latviešu tautas. Lačplēsi sviūka totu vāki. Sproga no galviņa viņa no lieci tam pie krūtīm un divas spēcīgas sirdis, aukstotikumu pilnas vienojās kūpākā divas. Spīdošas zvaiksnis, rettikas parādās debesu vēlvē. Ezra vilņa līgojās, mēnesim spīdot par vecās, bortnieku pilis jumtiem. Tomšas un divainas ēnes lidoje cavar pa istabām. Viņas smaidīja apkārt mīlīgo pāri. Jauniet to nejute, nejute, nekā vairs no pasāles. Viņa tā laimīgā brītiņā radās. Kādu tik reizi jaunības pirmā mīlība piešķir, cilvēkiem maldīgā mūžā. Isais laimīgais brītiņš, kādētu esi tik īs, un kādēļ pārēji, tu kā sapnis. īstanāt cilvēku paradīse virs zemes, kādēļ izcini samus lutakļus ātrumā laukā, un tos viena brītiņa dēļko baudīja tevī, liecis sēras un rūktuma baudīt veselu mūžu. Bet vai brītiņš paradīsega nēts var bēdu, pionu mūžu? Tiešam tas atsver. Brītiņu mīlēt laimīgi, visu mūžu ciestu un pēdīgi nāvē, visu aizmirst ir vienauga laimiks vai nelēmiks bijs. Kamēr lačblēs ar laimdotu debes laimīgu bujuta, atradās arī tūmā jaunums, kā skā arvienu laimību jaunca, un sēras pievedēja jaunajiem pārim. Ez ar divināt tūpie loga glūnēja kāda, uudens čūska, tā bija spīdalis zvērotes atcis. Laimdota tiecās pirmā teica, ka vēlu jau būšot, vai jāgot aiziet no pilist, kamēr vēl neesot pusnakts. Lačblēs tur pretīm apņēmās pilī palīchti par nakti, kad tas nelikās pierunāt laimdota aizgāja viena. Pusnakta ir nākot palika pilītika augsti, ka lačblēs tikko varēg labties. Tādaždas paņēma kādus, salāstušķirstu gabalus, uz kūru uguninotījiem. Lielojā pavardā un tad sildoties gētajiem, ka še notikšot. Zacēlās viesūs pa visām istabām un aiz, sienām krāca ez ar údeņi, atvērās durvis. Un paviņām ienas iekšā septiņi mūri, lielu valēju zārku, iekšā tur gulēja briesmīks, tēviņš ar zobiem, kā kapliem un nagiem, kā tutaniem. Sākot likās, un būtotas noamiris. Vibec laiciņa sāka, kustēties, atvēra platās atsišiņa sāka vajatēt. Vai kā mans saus, un vai cik mans salti? Negribot širkas laicplēsim gāja caur kāliem, tādu nejauku baluse, grūti bija isturēt. Tādēļ tas sakura uguni lielu, sagrāba tēviņu ciešēs krūtīm izrava laukā, to izzārka un ugunim piegrūdi stacīja sildies. Tranķi, bet nebrēc tik nejauki. Tomērtas brēci vēl vairāk, un ar zopiem grāvu, bet laičplēsa garajām ausīm. Laikam tas zināj kā, ja ausis no koestu, tad ar laičplēs uz pēcība pazustu, un viņš to varētu pārspēta. Laičplēs turējās sirdīgi pretim, ievrūda viņu, uguni iekšā, tā, ka tāms palvas iesāka nosvilta. Becotas iesāka runat un lūgties, lepālēžot valjā. Tomēr laičplēs to nelājda teiktams. Netiks jāgrāk, spēcības būs uzcēt aukšam pie gaismes. Durvis atvērās atkal ar troks, neunies kā iekšā, ir raganas pīdela, līdz ar agrākiem septiņiem moriem. Visiem biju rokās, ugunīja kārsētas sarkanas dakšas. Visi tie uzbro, ko laičplēsim, draudēja nodurta dakšām. Spīdela visiem pa priekšu, ar dzirstakļu spraigošām acīm. Laičplēsim nācās jau grūti, pretoties briesmoņiem visiem. Tad tam iekritabrātās, tas ar vienu pie savim nēsāju, izraudams ātri, viņš to turējies pīdela priekšā. Negantīgs kliedziens dimdēpīlī briesmoņu visakriti pie zemes, un tādu puttakļos viesulīgi riezdami aizmoka projām. Nostājās puttakļi norima viesulis, veismiņa dzēstra tīrie gaisu, tālāk aizstapā rādījās gaisšums. Išā gaisšuma iznāca, kā cienījams vecis, sveids laičplēsi sacīdams, mans dēlas vēlēju labu, tevim un latviešu tautai. Tu esi pārstpējus jūdus, negantoas, atņēmis tumsīpai varu burtnieku pilijī. Rītā tā rādīsies dienas gaisšumu, gaisšumu nesīs, tautai ar šeitan sakrātās vecitevu garīgās mantas. Kuru starpā atrodu, arī likumi mani, saki trokšāka likumi šie ir izdievības nienti, ustrot viņus tautas els un mūžīgi nemīras. Vidovēc esmu es, esmu divinājas latviešu tautu. Mans dēlas dzīvā ar diviem gulim ierīgi tagad, burtnieku pilijī manas mētiņas iemidzījus tevi. Vēcais to sacīs izklīdā atkal gaišamā lēnā. Ienāc pēc tam trīs, skaistas jaunavas vieksšā, ir okāstās nesamē un drapāgā, vispālagus sēgus, kā esī laičplēsim gulta un lūdza lejautas gulē. Laičplēs ar bija piekusis ļoti, lēkās gultā. Jaukas kā divišu dziesmas, skanēja laičplēsim ausīs. Vieglitam elpoj krūtis, acisais slēdzās cieti. Likās, ka gultiņu viņa patsautos aukšājo viegli. Līdz ar tīstokļuši čirstiem, līdz ar burtnieku pilij. Trešā dziedājumu pirmās daļas beigas. Laičplēsis. Trešais dziedājums otrā daļa. Šis ir libri voks iraksts, visi libri voks iraksts, ir brīvi no tortiesībām. Lai uz zinātu vairāk vai piedalītos, lūds apmeklējad, libri voks punkts, orga. Laičplēsis. Saras tīs Andrēs Pumpurs. Trešais dziedājums otrā daļa. Nāko šā rītā brīnījās, visi burtnieku ļaudis, redzot, ka ezera vidū uz kādas saliņus stelta, stāvēja vec laiku pili. Laimdota patēca tēvam, laičplēsis, ka palicis vakar grimu šā pilīpa nakti. Burtniekas zināja tuliņa, ka tagad svabata vecā, burtnieku pila. Prieciks tas kopār laimdotu devās torpu. Iekš pusētīva latradi laičplēsi guļot. Laimdota lēni to uzmodynāja. Atvarot atces redzēja laičplēs, ka lūgos spīdēja saulīties starā. Ātri uzcēlēs jaunaklis apkampa laimdota, un tos ir snīgi skupstot sacīja. Tagad to piedari manim, tagad sarautas saitis, kas mums vienoties liecā. Slavēta dievi, slavēta visi labai iegāri, sats cīburtniekas, laimdota piedari vienīgi tevim. Saņemiet svētību arī no manām tēvišķām rokām. Lai cauršo derību vienojas divas slavenas ciltis, urām ir nodīc apgaismot apsargāt latviešu tautu. No šī laikano bieži nogāja jaunaija ļaudis, vēcēja pilī. Lāsīja tos tur glabātus rakstus. Viitam laičplēs per brīnamu lielu atradam, cik daudz bija laimdota mācījusies veco burtnieku rakstus. Cik tā jaukizinā aeronāt par aukstajiem divu liktiņiem cilvēku tikumiem, tautu un varoņi teikām. Kādā vakarā, atkal, kad viņi sēdēja kopā, vēc jā pilī, laimdota bija tīstokli kādu, tenusi valjā un sacīja. Tagad lasīšu tevim priekšā par mūsu nūgrimušo, un caur tevi uzcauto pilī. Austromā tālu, aiz septiņām lielām kāraļu zemēm, patsēlās gaisā bauts mākulis, kitni kā apsedlots kumešu. Mākoņiem virsīl sēdēja pērkons ar pāta gurokā, kuru plīkšķinot zibiņi šķīde un akmiņi plīsa, kalni un lejas drebēja, trīcēja cilvēku bērni. Pērkons Austromā sauca, kā zemedim dēja, kās grib līdz man stēgāt un maniem dievalikumiem klausīt. Tosies vadīšu tālu uz vakariem jaunajā zemē. Visi stāvēku lusi bijdemies bargajā dieva. Piedīgi sacēlās burtnieku cilte, tušīgies tiprī, kārēji, kudrie rakstu pratēji teigi, dani tevim. Stai gāsim līdz varanēs pērkons klausīsim tāvu, bās kā ticīgi ļaudis, svedmūs uz jaunajā zemi. Pērkons jaai pa priekšu burtnieki stai gāja pakaļ, tālu pret vakariem, ceļāties attika negantas tautas, bries migus milžus, pūķus un visadus nešķīstus ļūdus, kuri tie muskrita, pērkons tos spārtīja, burtnieki durā šķēpiem. Tā tie atkāvās līdz kādai vakara jūrāja, kur tie pirmorēja zvarēja mierīgi apmestie stādēļ, sauca to balta jo jūru. Burtnieki atradu zemes, viducī auglīgu ielēja, kurā tie nometās dzīvot. Burtnieki būvēja ielējā pili no līdamežus, iesējiem iežus un pērkons devā auglīgu lietu. Patrimi sarps saulīti briedušas vārpas, rudenī uziņš, tā vajamēdu, tie vdēli līdzējiem iestiņu darīt. Burtnieki dzēra un pretsājās, jaunakļi apņēma daļas, līgavas, vairojās viņu ciltis balties ārēs. Atnāca ziedons no laidās līgūras autotām koklēm, pretsīgis dzīsmas kanēji jauki kalnos un lejās. Tie bija līgs mīgas autolājaki Burtnieku zemē. Jūdiem netika pērkoni laimīgā Burtnieku cilti, jūds nosūtīja viesulī bauti jā jūra un līkka. Sakriestu milzīgu ezaruga es au nomesto zemē. Burtnieku ielēja virsū. Burtnieki redzēja kādā dienā brīsmīgu viesulišņācot un griežoties augšā. Vērcis kāds to redzēdams nodur to gribējņēma, trīs asmīm dākšu, apgāja rintī viesuljam un to, apvārdos taisījās dākšu, mēs liau viesuljam sirdī. Otris to redzēdams sacīja. Pagājati, kamēras udans vārdus sacīšu, liekas kais viesulja ezers, meklājus vietas, nokratīs zemēlīts apstāsies viesulis. Virmaistu nelika lāgās viedagais ar dākšu. Viesulis izklīde un tādrūgdam snokrita ezers. Zemē pildīja ielēju apklāja burtnieku pili. Burtnieku būtu pagalam, nebūtu viņiem par laimi, klātumā atradies līgo. Līgo nuja sāka koklēt, ezara divināt dziedāt. Dziedāt tik dailīgi kapat. Akmeņu mīksti palika. Zemē dalījās un drīs. Burtnieki līdz ar līgo dziesmu dailīgām skaņām, iznāca laukapa plašu alupies saulītas gaismas. Citārēzē laimdota atkautur lasījšādi. Sākumā nebienikā, bezgālas tālumā mita. Tikai tas divainais atspītums no kā cēlušās visas, lietas. Pats bez sākumu un bez galakā visas. Pasaulist vēsil visu gauru aukstākais vecais, mūžīgais dius. Un viņam blakus cīvoj otris, garrs, tas vēlns bija. Bet vēl bija tas paklausīgs dievām. Visās lietas un nebija ļaunamā atkritis notā. Lēgan domāja turēz jau pats uzlabumu savu. Dīvas bija domājas pasal, radīt un sacīvēlnam. Nolēdies moklēnā, divinā, turtu atrasi kādas. Cietējšas dūņas, pagrabi vienu savju notāmun, uznes jaukšā. Vēlns ar nolēdās atrada dūņas. Niamotas domāja, dius kogana darīšot aukšā ar viņām. Lērto pašu varētu darīt, tas paņēma vienu savju priekš sevim, un to iebās platajām utē. Otru savju tas uznesi aukšām un atdevadievām. Dīvas šo dūņu savju izsēdams sacīja, zeme, rodījas. Izsētā savju auga par līdzenu zeme, bet ar otrējā savju izauga vēlnam pamoti. Vēlns to ilgāki turēt nespēdams sprūdī laukā, un tā uzgrūda līdzināja zemē lielajos kalunus. Dīvas pēc tam paņēma pats visava spīduma kādu. Savju, sēju to teiktams, radaties saule un mēnes. Un redz, zātotas saule uzlēts, sudrabots mēnes spīdēja zemē. Saule un zeme bija tik ļoti, skaisas jaunavas, ka dius patstās mīlēja un nu. Viņām radīja daudz divu dēlu un saules meitu. Mēnes sapņēma kādu mīlīgu saules meitu, un tūkstošas zveikznītas viņu bērneņa bija. Visi pirma, ja divu dēlu jo varene bija, paši kapi ilnīgi dījavi, viņa dalīja visu, pats saulis sav par valdības nodalām. Pērkons ar saviem pieciem stāltajiem dēliem būvēja debesu vēlvi, priekštāls mužīgiem jaukiem garu maju okļiem. Sāulēja kāldināja zelta kumeļus, lai tā varētu viegli, no pat rīta līdz vēlām vakaram visu debesu vēlvi, pārbraukt un savus kumeļus peldināt jūriņā. Antrimps vēlējās jūru par dzīvis vietu, vakaros sauli, jūrās saņēm pārcēlas zelta lēviņā pato, nakti uz rīta pusi, kur tā uzlēca atkal. Patrimps aptērpa zemizēļā uzvālkaunar, ziedoni kopā rotoja zidiem un zautotām vārpām. Pakols brūģēja ceļu uz nākošām dvēselju mājām. Daudzc caur vēlana nedarbiem tikkuši citādes lietas, nekā sākumā bija. Visi akmeņi bija mīksti, dieznas acī vēlnam lēmi notus tiem, kamēr būšotiet apuši reizi par ir denu zemi. Vēlants tagribēdams zināt, kas tad notikšot, kad tas akmeņus imīšot. Meklēja kādus akmeņus lielus, tani iz imīdams. Atsumirkli akmeņi visi, palika cieti. Daugavas malā trodas vienstāts. Akmenis, kur vēl šodien redzama īmīta pēda. Ļaudis to tagad vēlne pēdas akmeņi nosauts. Sākumā kokiiem nebija zaru, bet stumbini gaisā. Vēlnam bija izskapti ar kota sevims aplāvas ienu. Dievam bija kaltiņš, kaudināts viņam no pērkona dēliem. Vēlants, kamēr guļanēja, paņēma dios šā izskapti, un mārto sev sapljāvu pūka siena. Uz cēlās vēlants un brīnijās, kādījus varējis sapljaut ar kotaņu sienu. Gribēja pats ar meģināt plaut ar kotaņu sienu. Zālējies tājies vēlants na metta ar kotaņu, bet tas ieskrēja kokos. No šā laikā tradāts zari. Vēlnam bija daudz guvovi visas tolis bija ragiem, un ar apaļiem nešķautiem nagiem un zilganu spālvu. Vēlants ar būvēja kūtis, vēlants nu prasīja, ko tu vēdīsi kūtis, kad tev pavisam vēl govu nav. Dievs tam atēci, govus ganda būšot. Es cina nākošā naktī, dievs izvēlna laidara govus iz jaunajām kūtīm, pāršķēla nākus, viedikā rāgus un rai būtus pālvu. Otrējā rītā vēlants, nu gribēja govus dzīt gan os, bet tas atreda laidara tukšu, skrēj vēlants uz diev jaunajām kūtīm, tās bija pilnus ar govīm. Bet pavisam svešādas sugas, pāršķautiem nagiem, likajiem, ragiem, težādās pālvā, reipēdes laudzes. Kā dureizdījos vēlējās sunīti, sacīvēlnam. Niem šos pietīti, noīgi kaunā, taisinūs emis, kustoni šādu, gāvu ar purnu divējām atcīm. Divējām ausim četrējām kājām asti un spālvu. Niem šos pietīti trīs reizes sacītams. Dievs tev radījis, tūlē linda būstas dzīvību. No kāja kaunā vēlants un taisie kustoni sit tārs pietīti teiktams. Dievs tev radījis. Sunītis uzlēts aukšam un skrēja divam pakai. Vēlants no gribēja arī prekš sevīmu. Sunīti radīt. Bet to taisī lielāku nekā. Dievs sunīti un ar spālvotumu šāku, savā muzecim kādas spālvus izplugdams. Piespraudu tās pie kustoņa atcīm. Paņēmas pietīti sit un teica. Vēlants tev radījis. Bet tas nevez necēlās aukšām. Beidzot tak bija jāsaka. Dievs tev radījis. Kustons uzlēts aukšām vēlnam krūtīs pieslējās. ū, ja vilks, tas iesautsās. Vilks nu ieskrēja mežā. Dievs nu beidzot cilvēku radīja. Nogājas lajā, jaukākā zemis viducī. Dievs tur paņējuma tīru, zemis pīti, un darīt cilvēku tikai ar vienu atciu nausi. Divām rokām un kājām, tā teiktams. Tev būs radēt tik labu, dzirdēt tik labu, un darīt. Otru tiek laba un staigā, tie šampa labajiem celiem. Dievs tam iūrba vienu nāsi dagunā un tur. Ja pūti savu dzivības tošus acīdams. Būsi, līdzīks dieviem, cēlies iz mūžīgu dievības garo. Cilvēksies sākavīja glēlpot un dusēja pirmā, sāldējām iegā. Guli līdz rītam tas sacīja. Sāle uzlēgdama modinās tevi uz laimīgu dzīvi. Naktitomēr atnāca vēlns un cilvēkam guļot, taisīja otru aciju nausi sacīdams. Tevim redzēt būs ļaunu, dzirdēt ar ļaunu, un darīt jo projām, pusē labu un ļaunu, klibojot abējās pusēs. Vēlns tam iūrba otru nāsi dagunā un tur, ie būta arī no savas dvašas. Otri arī tā, sālē uzlēcot uz modās pasalē radījums visu, brīnišķākais. Pildīts ar brīvu divišķu garu, dzidemies augstu pēc divišķu mērķi darīdams labu. Pats sevi aizliedzot dzivību savu nododams. Letas panāktam mūžā augstā, ko tik mū pilnību. Piekātam var būt tik lielaju grība un nelokāms prāc, ja tas pat divus var pārsprē. Tur pretī otrādi, lielanc un briesmīgi slepani uzkrisdams, nokaudams, maitādams visu, labu pasalēd, darīdams to par nikta nāko pekli. Rēcētams tamāja tāto cilvē, ko abskaitās divs no, ļoti par vēlna, sodīja ar mūžīkiem lāstiem, aizdina projēm no sevisun tonu un grūda peklē. Vēlns turadīja nešķīstus garus un briesmīgus pūķus, nāceta daugšā un sāka ar diva negānu tukāru. Visi divi un divu dēlini karoju pretīm, karojot jukkoum plīsaz emēr debesi, vētras krāca, pērkons briesmīgi rūca un zibiņiem sparot, ka un un nogrima, jūra debišos cēl damās, lielu zemes gabalos apklāja. Pēdīgi vēlni un jūdi, uzvarētī un besedni, un viņi slūdzīti kļuvā, kur tie briesmības dāra un aukušā nākdamai meklē, cilvēkus kārdināt, ieviuot savos leonumu tīklos. Bērkons tači tos madīdams saspar un atpakaļa izceni. Pēc tam kādā vakarāt, ka laimdota, kādu vēcu tīstokļiņēmusi teica, laičplēsi klausies. Lasiši tagat izkutrā vidvedamā cībām, kādas devistes tikai prekštādiem, kuri var saprast un panest. Laimdota atvēra tīstokli, lasīja nodeli šādu. Laikas ir mūžība, ar poši laikas krytoļa citu, kādu mūžību domāties aplamati cība būtu. Aiziet laiks, atiet laiks, bet nekad laiks nepajiet tādēļa. Dieviem sālēj un zemēj pie tiek ar ilgai jo laiku. Kad aļ gan cilvēkam nebūtu diezkenu, kurš tik vienīju subrītiņu dzīvodams, bauda ar apsiņu konošā laika. Cilvēci pati tomēr par sevi bezgala laiku, mūsu pasālē ieniem, kas gans kaitais tos gadus atpakaļ. Pirmais cilvēks, kad pasālē atplat atcis, un kas notiek studijanu, kad pēdīgais aizdarīs atcis. Vienīgais cilvēks nomirst, veselas tautas var izmirt. Cilvēku ciltu tomēr dzīvos, kam ar stāvēši šī zeme. Priekštās lielās neizmirstošās cilvēku tautas, darboties viņai palīdzēt vienādi pilnīgai tekt, un aukstu stāvotli ieniem. Priekštās dzīvot un nomirt, ir ik kātrat cilvēka uzdevams laicīkām mūžā. Tāpat kā vienīgi cilvēki var arī vesela tauta, pat celties gudrībā auksti. Tā, kad tiek līdzīja ka dieviem. Bet tad viņa varš neticaviem bijušiem dieviem, kuri tā izliekas zemi. Viņa izvēlas seviem aukstākus dievas jaunu brīnišķu ticību un tā. Pirmajā vēl ākvar pāņi ticību polieka. Še nu ir darbal auks cilvēces draugiem aizstāvēt sargāt. Tautas nomaudīgām ticībām, kuras brīvības garu, valdzināt zenas un grozāstak zinām kārtām par labu. Tautas prāca ir dievo prāca. Viņai ir tiesība pašai. Tādēļ vadoņu savas un arī vadoņu siecelt. Bet tie vēlētie vadoņi nepilde tauti skoprātu, un daļa sava labuma dažas kārtis vai visu, tautu grib nospiest. Tautētad ir pilnīga vāra, itin, kā citus nedarīgus kalpus vadoņus acelt. Brīvības mīļotājiem šetkāl darbal auks rodas, tautām labus likumus pasniegt, kas absarga visu. Lotsekļu mantu un dzīvību, divinātus uz aukstiem, cilvēcas tikumiem, nepārk rozāmiem likumiem dabā. Tad ar visu, tautu un cilvēku ienēc pasaulē zudīs. Jāpietam viņi dabas tiesības pilnīgi atzīs. Tulkos viņas noslēptus brīnišķos varanus spēkus. Šis ir visu lielākais darbal auks tiem, kuriem dāvanas dotas. Es motā garā ietun pētī, rakts, sveirtu un mēruot. Divināt, domāt par dabas lietālā jo plašojo lauku. Atklāt minglē nosēgunos ir mās senatnes carko. Cilvēgi, mātsoties pazīt pagātni, varēs ar drīzi, savu klātību pārlabūt un tad sataisīt jauku. Lielu nākotni pilnīgi lītotā laimīgā veidā. Katrs strādādams priekšā aukstojā cilvēcis mērķa, panāks piesaviem tautiešiem, kā arī pie cilvēcis visas. Lielāku guodu un slāvu un pēdīgājas darot atcis, pavadīs sērvodamas draugu sirdis un vadīs, patēcīgi tauta viņus pēdējo dusas, vietiņu māt dabas māmiņas klēpī. Piemiņa viņa nezudīs tautu sirdīs, un viņa gar smājūstu raukšām, gaismas dzīvokļos divu tēlu pulciņām užam. Laimtota palika klosu, satina tīstokli un to, no lika šķirstā pie citiem teiktama. Tautz auša tādas, mācības atrodas puttekļu šķirstos, izlasīt viņas, visas varētu tikai pakādiem iugākiem gadiem. Var būt, ka vēlākos laikos slaveni tautieši viņas, vedīs pie saulītas gaismas puttekļu stīrīs un tautai, darīs dzināmas senatas mācības ziņas un teikas. Beļu laikus bē pienācis, laimdodas trādāju visu, dienu pakokņu mielestu sāga tavodama. Šonakt, burtnieks skribēja sāgājadīt veļos un pamielot savu, mīļo dvēseles, kuricau nav išķirušies bija. Laišplēs ar koknes arī strādāju, lielajā rījā, sastuma ārtus slācija krāsni tīriek lonu. Un tad visas šāstālpas pušķoja uzolas arēm, smalkām skujām un bautām smiltiem kaisie planus. Rījā ar zvienu bija mīļākā vieta priekš visādiem mājas, gariem krāsnes bedrēdzīvoj rūķi, aiz krās neciemnieks. Liauniem kajamiņiem aukšaus rīja stupēja puķis. Ziemāk atlabības kūšana beikta tukšajās rījās, stomijās pustnakties visādi mošķi tiemi un spoki. Šonakt visiem šiem mājniekiem bija jātstāja rījā, jādod vieta veļiem, cienīgiem miroņu gariem. Laičplēs ar koknesi tīrīt un pušķot beikuši tēlpas, atnisa gaudos un meldu krēslus un nolika rījā. Laimdota apklāj tos ar smalkiem bautajiem līnu gaudautiem, uzlika siltus plāciņus pienu un medu. Salika gaļas blodas ar mīkstiem varītiem, kūtiem. Burdnieks atvilk valjā logus un pieslēja apās, pusēs lubiņas, veļi lai varētu īvēl ties viegli. Vēlāki senāca pilsa saima rījā, un laimdota līdzēr, citām jauna vām nolika gruzus un smalki, subkātos linus pagaudēs, pietām dziedāja viņas. Aukslecīta zemlecīta veļies vilnes gruziņā, veļies vilnes gruziņā sēdies meldru krēsliņā. Veļies viegli veļu māte manu tēvarīņā, lepiediņas nepalik, ka bautās milšu plāniņā. Es tev lūdzu veļu māte baudi mūsu mielestiņ, tāpimano augumiņu, ka mēr mūžu nodzīvoš, ka mēr mūžu nodzīvoš, tautu dēlu aplāj mūš. Tumsai metoties tika aizdektis kali un lāpas. Visi palika kopā līdz pusnaktei, burt neks te teica. Bērni, eitanu mierīki gulēt un nedarot troksni, laišat man vienam še palika cagēdīt mirušu ārnes. Visi klusumā išķīrās, kā trismeklējas savu, dusas vieta un vēlējās netraucēt svētejo nakti. Rītā burtnieks ar laičplēsi gaidīja laimdotu nākot, kurai bija ānas no rīs veļu ēdieni, letie, tagad ar paši no svētītas barības, da bautu baudīt. Burtnieks bija domīkas, tad cita dus laičplēsi manz dēls. Šonakt veļiem ienākot ievēroju dažādas zīmes, kuras mums un zemējs lūdina bēdīgus laikus. Arī tāls un laimdotas liktenis liekas to stipri, aizņemts. Pērkons un dievilai izvada visu par labu. Pēt, kur gan kavējas mūsu laimdota, palūko vai tā nav vēl cēlusies. Lāčplēsi laimdotas kambara durvis atrad aizgriestas, saucot un klauvējot atbildis nebija. Atpakaļ griezies tas sacīlāk, laikam jau laimdota būšot, izgājus. Viņi no lika klausšinot visā pilīpēts laimdot, bet neviens to nebija redzējist. Burtnieks no abēr lāčplēsi laimdotas kambara durvis, uzlauza bet atrad atukšu. Stāvēj gulta, vakar kā salikta, laimdota nebija gājusi gulēt. Bēlis un briesmus pārņēmu visus, izkrējot ienu, meklēt visu apkārt pilīja un apkārtnes vietās, to mēr par velti. Arī koknesi neradās pilīja. Abēr laimdotu bija un palika zuduši viņi. Satrieks atgriezās vēcēs Burtnieks mājās no vēltas meklēšanas. Dēlis, tas teicas lāčplēsi diviem, paticis grūti mūs abus piemeklēt. Veltīgas sēras nedaršē, manim liekas kā laimdota kritausi kāda, ļauna nodoma varā. Tādēļ vienīgi ātris apķērumu šeituns var līdzēt. Sasauci karējavjus manus, cenaties pakaļ ļaundariem varbūt, ka panāksiet viņus. Lāčplēs atēca, netāmīlēs tēvo citavi, ļaudas lemeklēs sevišķi paši. Mani tie tik kā vētu. Ješu viens patas un svēt absolu tevim, laimdotu atrastun pārres Burtnieku pilīja. Jeb ar lačplēsi būs iet redzēši pedīgo reizi. Lāčplēs prunjojās drīze. Burtniekam teicis ar diviem, atstāja pili, kur baudīs bija laimīgus brīžus. Turēdas pilijas sēdēja lielajā mājātrīs vīri, no pietni sarunādamies. Divino viņiem bija abi, svētuli kangars un diterīgs. Trešais bija slavenais kalpā. Glūnīgais vācamis priesteris bija drīzumā prates, kais līgo virsālēti valcināt savas mācības tīklos. Sākomās tāstītas viņam daudz par vācamis dzīvi, gu drību mākslu, tautas slaveniem varoņiem un par. Ticību patiesu, kura vienīgi mūžīgi svētu daru, un apsola nomirstot dvejselē debesu priekus. Tālāk iztāstīt dītrīgs par rūmas svētajotēvu. Kur šai brunnieku biedrību kopā nospriedis visām, tautām pasaulē arī šās ticības svētību pievesta. Dītrīkam līdzēja kangars. Tad atkaupajau bija, tik tālu davūts, ka šau bija tie sāka par vētstēvu diviem. Tagad tas ziņoja atkal, ka esu tis vādzimes kuģis atnācis. Vādzimes liaudis vēloties nomesties šeiten, un pie daugavas trīdziņu grīvā divināti jaunu. Pilsētu, kuru daudz labumu, tarīšot ticības ziņā, visā baltījā ir vien kāupato vēlējot laprāt. Lasī vēstul vēl no rūmas svētajā tēva, kad tas apsajicot kāupu un savu svētību viņam. Nūsūtot vēlēdams virsētim viņu apvanklēt romā. Turklāda diterīši teica, ka kāupu varēšot patstēdu. Savām atcīm skatīties vādzimes jaukumus un caur. Svētā tēva draudzību pelnīties godu un slavu. Kāupams acēlās kārības labēt to vādzime redzēt. Jūtta ar ļoti godātus sevinu svētajā tēva. Tad ir tas solī vāciešiem atļaut pilsētu uzcelt. Apņēmās doties uz vādzime līdzielielajiem kuģi. Diterīšas dzirās to pavadīt nomesties vētajā tēva. Dienāpēc veļunākts skribēju doties tie cēļā. Šķiroties solī kangarstos gaidīt pērīdziņu grīves. Dienāpēc veļunākts rīdziņu grīvā redzēju lielu, ļaužu drūzmus tagāju. Lielais vādzimes kuģis, taisījās cēlē. Sēģilis izplēties līgojās tas uz lādnajiem daugavas vilņiem. Dažātas vādzimes lietas tika vēl ātramā mājainītas pretimās šeienas pretcēm. Lādcieši, kuri palika šeitandērē līvas, Latvijas uz viņiem palīdzēt jaunot pilsēt uzcelt. Drīze ir ieradās virsētis kaupu, pavadītas tas no dītrīko gājus kuģi, ļaudis to ap svēces kāļi. Aukšaus, kuģi nostājies runāja kaupu uz ļaudīm. Mīliet autieši mani mers tāstītas brīnu malietas, par to slavēt ol vādzemi, bagātu visādam antām. Tadai dūmāj noslikt ar vāciešiem draucībuntiem, atlēt mūsējus zemēja jaunu pilsēt uzcelt. Caur ko arī pie mums šeit ir dzības avoti jauni, atversies, var uzies mānto un mūsu tevīja uzcels. Lainu dabūtu patsnotā pilnīgu uzskatu braukšu, tagad uz vādzemi, solīdams visiem mums paziņot vēlāk, ko mums tautiešu labu mapienāksies tālāki darīt. Tik ilgam dzīvojiet šeitana vāciešiem ītkāri draukiem. Kaupalai dzīvo, lai ar dzīvo kaimiņi svešie, ja tie ir labu no domu mūsu draudzību vēlas. Saugdama ļaudis tā atbildi devaus virsēšu runu. Kuģis laidās ar pilnajau vēju projām un ļaudis, cepuras vicinot pakaitam skatījās. Svētulis kangarrs, nebrauc līdzi, viņš vislabāki zināja kādēļ, šāda draudzība metlēta tikki no vāciešu pusas. Aber ar spīdalu, kur ar šurpunākusu bija, skatījās viņa spītīgas miedamies iepakaļku ģim. Tomēr vēl citz kād zināja viņu nuljūku ļau no. Lāčplēs milzu vārētājs atjāji dzirdēja saucam ļaužu būkā, ātrumā drūzma dalījās vietu, dodama lāčplēsim, kurš jau puttās saskrētu zirgu turēja. Zemēj nulēcis devautas kangaram klautu, bargi tu prasīdams. Saki tu vēcais ļaundari, kur ir laim doda burtnieka meitā. Jeb šis man zopins tev kaulus, saka pās. Labi zinu, kad avino domi ļauņai vainīgi ir pie viņas zūšanas. Kamēr vau kangars atvildēt varēja, rādīju spīdela debēšu valā, tālu uzpēvdošu kūģi spītīgi teigdama. Lūkur viņa aizbrauc uz vādzemu, ko pār vādzemu zēniem. Blēži ļaundari tautas slavkavas jaunaklis saucam. Ļaudes neklausiet vildniekiem šiem izpazīstu viņus. Svētulist kangars un spīdela abi ir pestelju kalpi, kuridējis savo labumu nudot tiktību tautu. Neticiet arī šiem viltīgiem svešajiem vādzemis ļaudījum. Jēms brīvība ir un vētstēju tiktība mīļa. Kamēr ļaudis izbījušies tādu briesminguvai, nu klausījās saņējumās kangars ātrišai bailīgā brīdī. Nu patas varēja pazodēt visu labojos slavu. Tādētas teicau slāčplēsi. Jaunais varoni es par. Tādu apvainošanu vēlotu pērkonas sodu. Ja man nebūtu zināvs, ka patsies imānīts un pievildzi. Gant par mūsu tauti išu labumu atbildais kāupa. Pats, košus vādzimi aizbrauci letur varētu savām, atcīm redzēt, ciktāli mēs varam šiem svešaniekiem tiktīcēt. Otarais tā uz pērmetums skaidrojas pats jau glužinos sevis. Lēmdota viena nav, negribot vēsts tauts vādzimi, koknes, kur tas leperni mīlēviņu paveda. Tas jau agrāki zināja to, ka kāupa gribēja braukt uz vādzimi, lūsu samas kādus jaunakļus paņemt, līdzi deļ mācīšanas vādzemies gudribes ziņās. Arī koknes spietēcās gribēdams biedroties pie šīm vādzemies mācikliem. Viņu nakt veļu nakt sklusumā abiem, viņiem ar laimdotu brīdis bija izdevīgs burtnieku pilī, atstāt un kopā ar kāopas jaunakļiem aizbraukt uz tālo vādzimi. Dodies mierās lavenais varoni jaunais, laimdota tevi nekad napatiesi mīlēsi. Viņa, cienīja tā uz varoņu darbus un negribēja tevi, skundināt tāmu mīlība neādu beudot, bet sirdzi tā, prasa savu tiesību. Tagad laimdota jūtas, vildniegā laimē pie savu īstinā mīļākā krūtīm. Pērkonsie būtu tā vietā piepiši iespēris vairā, nebūtu laičplēs istrūcijas nekā par kangara vārdiem. Bālas un satriekces no laida roku ar zobenu kuru, bija pret kangaru pacēlis. Neizsakām uz sāpes, sirditām sažmauca krēsi sirds asajā asmeni pirmo, reizi sakrieza viņa krūtis. Koknēs, kā viņa ticamājus draugus tāds vildniegas laimdota, kur os pēc simtu dzībības būtu nodēvis neusticīga, vai tas varēj būtu. Un tomēr, lai gantas kangara vārdiem. Neticēja, taču nevarēja cita īmesla atrast, kādēr gena koknēs, abi ar laimdota burtnieku pili, slēpē neacitāja. Tūdēt tādas duomas jau viņam pašam iesrāvās prātā, bet tām viņš nedava vietas. Tagad caur kāupas braukšanu tālu uz vādzēmi visas, šai ienas lietas dabūju savādu uzskatu arī, laičplēsam nebīko šau bijties tālāk par slaveno kāupu. Tādētas teicam. Neticu abus jūs esam bezvainas. Tomar gaidīšu, ka mēr kāupu būs pārnātas mājās, veikāds, kuģis vel atnācis pārnis es tur ienas ziņas. Sargaities tādi jūs liekulja abija melojaši būsiet. Laičplēs svei raktos nejevērodams uz lēci zirgā, un eti stauti aizjāja projām gadau govas mālu. Jūdis kā priekās, ka tijās spīda liepa kāļ viņam. Tagad bija reizi izdevies, ko tā jau vēlējās ilgi. Laičplēs liktenas šitā tādā ziņā bija rūptāks kanāve. Dziņu noskumis nujājtas beidzot lielvārties sāvā tēv mājās. Priecīgi teviši absvēci dēlu, bet ar tūdņi redzēja, ka tas ir nelēmīgs. Prasot, kādas lietas dēļ, laičplēs tēvums tāstīja visu. Lielvārtis acīja. Priekšlēkā neisam izsējies dēls mans. Nezaudēt cerīm, liktenu ceļi ir brīnišķi tādēļ. Kad pretim visu liecinu, laimdota Tomēr var būt bez vainas, un vienīgi tevi mīlēt un ticīka palikt. Laičplēs tautēvas ir šningiem vārdiem palika drusku miedīkāks. Sūtīvēstis vecijām burtniekam cik daudz, tas par laimdotas likteni zināju. Pats viņš tad kādu laiku gribēju dzīvot pietēvi lielvārtis pilī. Tomērs skumjus un sēras pārņēma jaunakļa sirdi. Vientulis stai gaitas, kar stāvējiem daugavas krastījiem, baltajiem údeņu vilņiem bedīgo likteni sūdot. Līdz ar údeņu vilņiem vēlējās dotiestas jūrā, karot ar ziemiļa vējiem lūk jauties ziemiļa meitas. Var būt, ka ziemiļa meita, cēlākā ziemiļa blāzma, vēsotu karstošo galvu, dziedotu vainotās krūtis. Jaunakļas domāja tā un vēlējās. Līdz kamērviņu nebija vēlējā vārtē. Redzētas netikīt nenol viena, īt nevienam nebija zināms, kur palicis varoņas. Trešā dziedājumu beigas.