 33. kapitel i 5 uger i Ballong. Det er der en LibriVox-inspildning. Er det LibriVox-inspildning af Offenlige Ejndom, for udvulgere information eller for at melde dig som frivillig, besøg LibriVox.org. 5 uger i Ballong er Sylværn. Denne indlæsning er Christopher Hunstahl. 33. kapitel. Gissninger. Dr. Fergusons nye beregninger. Kennedy's Jagd. Vor kan Jove være hende? Da en efter den 13. maj undersøgte de rejsene først og fremmest den del af kysten, hvor de befandte sig. Det var et løsrede stykke fast land, midt i en umodelig sump, og netop denne sump gjorde Victor af siger. De to venner havde endnu ikke våget at tale om deres ulykkelig rejsefælde. Kennedy meddelte første doktoren sine gissninger. Jove måske ikke død, sagde han. Det er en rask fyr, og han så dygtige svømmer, som kun få. Han ville ikke tage en betændning, og svømmer over og fødder sig fort ved Attenberg. Vi får ham nok at se igen. Jeg ved ikke, hvor nog og hvor, men jeg er sikker på, at vi vil få ham at se. Og vi bør indtidt forsøge, men der kan hjælpe ham at komme tilbage. Giv dine gissninger må være rigtige dæk, svarede doktoren bevæget. Vi vil gøre alt i verden for at genfinde vores ven. Men først og fremst må vi befri Victoria for at den synes dig, der ikke længere er til nogen nytte. Vi bliver derved fri for en byrte på 650 tyve pun, og det har, som du vil kan tænke, ikke så let at sige for os. Doktoren har kendet de, så fatt på sagen, men mødt det store vanskeligheder. Man måtte stykke for stykke, rive det stærke tøjbåt og skære i det smalte båt, for at løsne det fra nettes masker. Flingene, der var frembrugt af råvfuglene, havde en længde af flere fod. Det, der arbejde, var ad i næsten fire timer, men endelig var den indre ballong fuldstændig frigjort, og synes ikke, at han lide nogen skade. Victoria var blevet en femte del mindre. En forskel, der var stor nok til at vække Kennedy's forbavselse. Han udtalte også denne for Doktoren, men den uforfærdet rejsnesvaret, at der inden var, vi havde engslig for. Og hvis den stackelsdjog kom tilbage, ville de i hans selskab fortælle rejsen på serventlig vis. Om jeg minns ret, Samuel, sagde skådten, hvor vi ikke langt borde det fra en ø, da vi styrte det ned. Det er ganske sikker til at være Doktoren, men den ø er uden tvivlige som alle i chat, beboet af en vild røverstarmel. Disse folk har sikkert været vidne til vores ulykke, og falder jo i deres hænder, hvad skal der så blive af ham, så frem deres overtro ikke beskytter ham. Jeg gentager, at jeg stoler på hans klogskab og behendtighed, og jeg føler mig sikkert overbevist om, at han nok bevidere klarer sig. Det håber jeg også. Nu dæk, kan du jage her i egen, dog uden at fjerne dig for langt bort. Det er nevendigt, at vi forsyner os med levelsmidler i stedet, for dem vi har måtte kaste bort. Godt, Samuel. Jeg skal ikke blive længe borte. Kende de to dobleybede gevær, og gik igennem det højere græs, hen i mod en simpelig nært liggende skov. Tæt på hinanden følgende skud, underrettede snart Docton om, at jakten var heldig. I midteltid beskiftede det endes at mere undersøge, hvad der endnu fandtes tilbage i gondolen. Der var hendet trevde pudbemikan, noget tig og kaffe, halanden galern konjak og en fuldstændig tyndt bandbehåller. Alt det tørrede kødedag mod var for svunden. Docton viste, at stigningskræften var blevet formindsket med omtrent 900 pud ved tabet af den yderbalansgas. Og han måtte således bygge sine beregninger på denne forskel, for at er der til vejbril i ligevægt. Den nye Victoria holdt 752.000 kubikfod, og indsluttede 33.424 kubikfodgas. Udvidelsesapparaterne syntes at være i godstand, og verken det elektriske apparat ellers lang var blevet beskedet. Den nye balansstigningskraft udgiver omtrent 3.000 pud. Han kunne medføre 150.20 pud balansst for uforudsigtig tilfælde, og ballongen befandt sig der i ligevægt med den omgivende luft. Docton's tyngte, at statetet ved forøvelser er balansst, og hele dagen anvendtes til disse forskellige forberedelser, der først sluttedes ved Kennedy's tilbagekomst. Denne havde haft en heldig jakt, og tillagede nu forskellige vildt, som han havde ført med sig tilbage. Den følgende dag skulle han kompletere sit forråd. Aftenen overrasket de rejsne midt under disse arbejder. Deres aftensmåltid bestudder pæmikan, bisket og tig, og anstrengelserne, der havde givet dem appetit, skaffede dem også en rolig søvn. Den vagthavne holdt nøjeudgik i mørket, og troede af, at til at høre Joes stemme. Menak, denne stemme, som de så gerne ville have hørt, var langt borte. Ved dens frembrud vækket docton Kennedy. Jeg har længet grundet på, sagde han, hvad vi bør gøre for at genfinde vores rejsekamerat. Hvad du end forslår, Samuel, går jeg ind og på, svarede skådten. Det er en vindigt, at han får at vide, hvor vi er. Men på hvad måde? Vi vil adder indtage vores plads i kondolen og stige op i luften. Men hvis nu vinden fører os bort, spurte skådten. Det gør den heldigvis ikke, svarede Ferguson. Den vil adder føres ud på søen. Og dette, der i går kun kunne være os ubehageligt, er i dag så heldigt, som det kan være. Hvor opgave vil der inskrænke sig til, er, at vi holder os hele dagen over denne udstrakte vandflade. Jo kan ikke undgå at se os, siger hans blik, at han syglig er uophørlig rettet mod himlen. Måske lykkes det, om åbenikøbet har underretteret os som sit opholdsted. Hvis han er ene og fri, vil han ganske sikkert gøre det, svarede skådten. Og så hvis han er fanden, vil han se os, det blev doktoren. De indfødte plejer nemlig aldrig at lukke deres fanden og ene. Men det blev Kennedy. Timant må få udse i alt. Hvis vi nu ikke opdager noget spurg af ham, hvad skal vi så gøre? Vi vil da syge komme tilbage til søens nordlige del, og gøre alt for, at han kan få os at se. Der vil vi til lige vente og undersøge bredderne på det omhyggeliste. Lad os da begive os på vej, svarede Jæon. Doktoren bestemte når i belikkenheten af det stykke fastland, som han nu aktede og forlade. Er kortet, og af sine beregninger, kom han til den slutning, at han måtte være nord fra Tjæt, mellem byerne Larry og den Gemini, der begge af blev en besøg der af mig i verden ham. I mindskompleteret kende de forråde, der fersk pød, men en skønt omrejen viste spor efter næsehuren og flodhæste, fik han dog ikke lejlighed til at støde på nogen af disse dyr. Klocken 7. om morgenen gjorde os angrellos fra træet. Gassen udvidede sig, og den nye Victoria stedt 200 fod op i luften. I begyndelsen ligesom nøglede den og svingede rundt, men endelig blev den greben af en god vind og svevet henover søen, og førte snart bort med en hurtighed af tyve ægelske militimen. Doktoren holdt sig hele tiden i en højde, der vækselede mellem 200 og 500 fod. Når de passerede øgerne nærmede de sig dem så meget som muligt, for at forvisse sig om, at de ikke drog forbi deres forsvundlige rejsefælde. Der synes ikke at være noget at se, så jeg kender de, efter to timers forgævsøen. Lad os vente dæk, og ikke tabe modet. Vi kan ikke være langt borte for det sted, hvor ulykken skete. Klocken 11. havde Victoria tilbagelagt 90-20 ægelske mil, og der mødte den dag en ny luftstrøm, som i en næsten ret vinkel drev den om 30-20 ægelske mil mod Øst. Ballongen svevede ud over en tæmmelig stor folkeri Ø, som Doktoren troede måtte være færdum, hvor Billomanernes hoved stadig ligger. Han ventede at se Joe komme flygtende ud af verbusk. Hvis han var fri, ville man uden vanskelighed kunne føre ham bort, og hvor han fange ville man dog snart kunne befri ham ved at gentage de manøver, som han havde anvendt, da missioneren blev ført bort fra de ville. Men man så ingen Joe, og begge de rejserne var nær ved at fortvivele. Klocken 53 fik Victoria i Tangalia i sikte, en by på den østelige bredere chat. Det yderste punkt var til den ham vågede sig på sin opdagesrejse. Doktoren blev miger og miger urolig over denne vindens vedholdende retning. Han så sig allerede i tankerne, drevne tilbage til midtpunktet af Afrika, til de endeløse ørkner. Vi måne ventligvis sagde han, for Joe skyld ser kommet tilbage til søen, og altså forsøger at finde en modsat luftstrøm. Jo over en time prøvede han sig frem i forskellige højder. Endelig lykkes det ham tusinde fod ope, og finde en stærk vind, der førte ballongen mod Nord-Vest. Det var ikke rimeligt, at Joe holdes tilbage på nogen af øerne i søen, hvor han ganske sikkert ville have fundet en udvej til at give sin nærværelse til kende. Måske havde man ført ham til Fastlandet, således resoneret doktoren, da han genso søens nordlige bred. Verken Kennedy eller Ferguson troede, at Joe var druknet. Derimod opstod der hos den begge en anden uhyggelig tanke. Doktoren var den første, som udtalt den. Krokodilerne plade kun at forekomme på øernes og på søernes bredere, sagde han, og vi vil håbe, at Joe har forstået at undgå dem. For jo, det er de ikke så farligt, som man i virkeligheden ansar, og frekanerne bader sig uden at frygte deres angreb. Kennedy svarede ikke. Han foretrækker tige, i stedet for at tale om denne forfærdelige mulighed. Endelig kl. 5. om aftenen så man byen Larry. En byggerne var foran deres hyt og beskiftighed med Bommeltøsten, og synes ikke at længe mærke til ballongen, der fødtes hurtigt af sted. Pludselig sprang vinden om, og Victor, jeg blev mærkelig nok, fyrte tilbage til den samme ø, hvor man havde tilbrægt den forrige nat. Hendemod aftenen stillede blæsten af, og de to venner sygte at finde vile. Men tankerne om den forsvundet Joe holdte den begge vågne. Slut på! 33. kapitel. 5 uge i ballong er skyldværen. 34. kapitel i 5 uger i ballong. Det er en LibriVox-inspildning. Er det LibriVox-inspildninger offentlig eindom, for udvurlige og information, eller for at melde dig som frivillig, besøg LibriVox.org. 5 uger i ballong er skyldværen. Denne indlæsning er Christopher Hunstahl. 34. kapitel. 5 ugen afrejse. 4. taber det ene anker. 5. den begravede karavane. 6. modsatte vinde. 7. klokken 3 om morgenen gik vinden over til storm, og blev så voldsomt, at Victoria ikke uden far kunne blive nærhed af jorden. 7. vi må bruge dig fra, sagde doktoren. 8. men Joe da invendte hans ven. 9. jeg lader ham ikke i stycken. 10. selv om stormen fører os 100 mil mod nord, vil jeg vinde tilbage igen. 11. her kan vi i midteltid, under de forhåndværende forhold, kun sætte alle sikkerhed på spil. 12. rejse uden ham udebrød skotten med dybsmærtet. 13. trodte da ikke ved blev Ferguson, at mit hjerte bløder lige så meget som dit. 14. det er kun en tvingende nødvendighed, der fører mig bort. 15. i hemmels navn da, svarer Jæon, lad os tage sted. 16. afrejsen frembød i midteltid store vanskeligheder. 17. angred havde høkket sig så hårdt fast, at man ikke kunne få det løs igen, og ballonens stigningskraft blev bestandet større og større. 18. kende de formåde ikke at gøre loss, og det suden blev hans forsøgt at bo meget farligt i dette øjeblik, da Victor jeg troede mere gået til værs, før han var kommet om bord. 18. doktoren der så faren, lød ham stige op i gondolen, og bestemte sig til at kappe angertoget. 19. i det samme giver Victor jeg et spring på 300 fod op i luften, og tog var en lige mod nord. 20. Ferguson måtte rette sig efter denne stormvind. Han lavede arm over kors, og hensank i bekymrede tanker. 20. efter nogle øjeblikkes dyb stillhed, ventede hans om mod den lige så tavse kendedi. 21. vi har muligvis fristet Gud, sagde han. 22. det står måske ikke i menneskets magt at fortage en sådan rejse, og at smertligt sukke opsteg fra hans beklemte brøst. 23. det er kun nogle få dage siden, sagde Jæon, at vi lykke ønsket hinanden til at ha undgået mange farer og glæde trykkede hinandens hænder. 24. Starkles Joe, sagde Ferguson, hvilken braver for treffelig karakter var han ikke, og så at tænke sig, at han er borte, og at vinden med ugen modståelig hurtighed føres endnu længere bort fra ham. 25. skottens varede, men hvis vi nu anterer, at han befinner sig i god behåll hos søens folkestammer, vil han så ikke kun gøre ligesom de rejsene, der har besøgt dem før også. 26. Danham, Barth, de genso i også begge deres federe land. 27. Du glemmer, at Joe ikke kan have et ord af disse folksbror, sagde Ferguson, at han er ene og uden hjælpekiller. 28. De rejsene, som du taler om, trænede ikke frem uden i forvaren og sendte en mængde gaver til høvdingene, og de var dessuden omgivende af et talrit bevæbende følge, der var udrådselt til disse togter, og alligevel kunne de ikke undgå lidelser og prøvelser af en hverart. 28. Hvad tror du så, at der vil blive af vår ulykkelig rejsefælde? 29. Men vi vil komme tilbage til ham, Samuel, sagde Scotten. 30. Vi vil komme tilbage, svarede Ferguson, selvom vi skal forlade Victoria, og blive nødtil til Fuds, og vende tilbage til Jatt, for at sætte os i forbindelse med sultrenen af Bornaud. 31. Jeg følger dig, Samuel, svarede Jeyon. Joe har opoffret sig for os. Det er da ikke mere en billigt, at vi til gengæld opoffrer os for ham. 32. Denne beslutning gengæv, at de to venner nyt mod, og Ferguson bestrepte sig af yderste evne for at komme ind i en modsat luftstrøm, der kunne føre ham nærmere til Jatt. 33. Men det var umuligt. Victoria gennemforer til Bornes land. 34. I går, Bill Elgerit, en ørken på grænsen af Sudan og kom ind over sandhævet, der er fuget af spor efter karavaner. 35. Det sidste spor, at plantevægst tabte sig snart i horisonten. 36. Ikke langt fra den første uase i denne del af Afrika, hvis 50. tyve brønne beskygges af prægtige træer. 37. Men det var umulig at stante der. 38. En arabisk leger var kommet i rejsen i forkøbet. 39. Victoria får der sted, som en faldende stjerne, og tilbagelæg på denne måde en strekning af 30. tyve engelske mil på tre timer, uden at Ferguson formåede at beherske den svart. 40. Er himmelen afgjort i mod vort foretagende, udbrød han, da han så ørkne en sandhævet sig mod nord, som en tyg tåge og virvlesomkring under påvirking af de hinanden modsatte vinde. 41. Med i denne virvel forsvandt den karavaner fuldstændig. 42. Omstyrtet og knustunder sandlavinerne. 43. Kamelerne, der løb mellem hverandre, udstøtte dumt beklagende skrig, og fortvivelet råb lød ud fra den kvælende sandsky. 44. Hister her glemte et stykke bråvede tøj frem, at dette vire var, og ståndens brødlen forøvede denne forfærdelige senes rejsel. 44. Snart hobede sandet sig sammen i tætte masker. 45. På det samme sted, hvor nyligt en jævnt flette udbregte sig, hævede sig nu en umodelig gravhøj over en opsluk karavane. 46. Doktorner Kennedy så blager forfærdelse på dette skuespil. 47. De ævnede end ikke at manurere deres ballong, der virvlede omkring imellem hinanden krydsende vinde, og ikke længere adlød gassens forskellige udvidelser. 48. De under teltet ophængde instrumenter slog imod hinanden med far for at knuses. 49. Slangenes rør bødelser og var nær ved at bræste, og vandbehålleren kastedes ideligt frem og tilbage under støjers betakkel. 50. I to skridt afstand kunne de rejsen ikke høre hinandens ord, og i det de kræmpe aktigt greb færdig togverket sygte de at holde sig op imod stormens raseri. 51. Kennedy så frem for os at udnertale, men doktoren havde genvundet sin ro midt under faren, og på hans ansigt kunne man ikke se spor af de voldsomme sindsbevægelser i hans indre. 52. Nureen vinden havde nu fået overhånd, og drev ballonen afsted med samme hurtighed som før. 53. Hvor kommer vi hen, udbrudt Kennedy pludselig, da han opdagede den forandre retning? 54. Lad os overlade det til forsynet, Dick. Jeg gjorde urettige og tvivle på det. Tid, det ved bedre, hvad der gavner os. 55. Vi vinder nu tilbage til de egne, som vi troede vi aldrig mere skulle få at se. 56. Sandet var ugevnt, og bylgede som havet efter en storm. 57. Rund om på ørkenens flade så man rækker af små høje. 58. Vinden blæste voldsomt, og vigtor er fløj hurtigt af sted gennem rummet. 59. Den retning de rejsen nu fuldte var nået forskellig for den, de havde taget om morgenen, og i stedet for kl. 9 igen findet hjerts bredere, så de endnu en ørken udbrede sig foran dem. 60. Kennedy gjorde en bemærkning i sohens ene. 51. Betyder indtidsvare, doktoren. Det vigtigste er, at vi er der kommer mod syd. 52. Når du er tilfreds, så er det også svaret i æren, men godgive er, at vi ikke må blive nødt til at rejse igennem ørknen, ligesom disse ulykkelig araber. Det var et forfærdeligt syd, vi så. 53. Et syd, der ofte gentages, ikke. Rejserne gennem ørknerne er helt anderledes farlige end rejserne på havet. 54. Örknen frembyder alle haves farer, også den at blive opslugt, og det sude, når man der udsat for uudhållelige anstrægelser og savn. 55. Det forekommer mig, sagde Kennedy, som om vinden er i fermer stille af. Sandhavet er mindre tæt, det er et spølje for menneskes, og horisonten klarer op. 56. Så meget det stod bedre. Vi månår isseres om med kiggerten, og ikke lad et eneste punkt undgå hvor opmærksomhed. 57. Det påtar jeg mig, Samuel, og jeg skal underrette dig om det første træ, der bliver synligt. 58. Kennedy tog nu plads i forhånden af gondolen, stadig med kiggerten for øret. 59. Slut på. 34. Kapitel. 50. 35. Kapitel. 51. Jo's historie. 52. Tilbedelsen. 53. Den begravede ø. 54. Slangetræet. 55. Rejse til fods. 56. Sult. 57. Victoria kommer og forsvinder. 58. For tvivlelse. 58. Sumpen. 58. Et sidste skrig. 59. Hvad var der imidletid blevet af Jo? 59. Da han styrte ned i søen, og etter kom op til vandoverfladen, var det første han gjorde at stige op i luften. 59. Der så han Victoria hurtigt stige højere og højere op, lidt efter lidt for menneskes, og snart grebende han hurtigt vind for svindet mod nord. 60. Hans herre, og hans vinde var frølste. 61. Det var heldigt, tænkte han, at jeg fik den idé at kaste mig i chat. 62. Det kunne også være fadene her kende de ind, og han ville ganske sikkert ikke have betændt sig på at gøre lige som jeg. 63. Det er jo så naturligt, og ganske i sin orden, at et menneske opper for sig for at frelse to andre. 64. Berolelige så hen senede begyndte Jo at tænke over situationen. 65. Han befandt sig midt i Nohy og Sø, omgivet af ubekendte og formæntelige vilde folkeslag, hvilket var en yderligere grund til æg og stole på andre end sig selv, og for jo et plejede han heller aldrig har været bange af sig. 66. Fører råvfugeliges angreb, havde han opdaget en ø i høj sonden. 66. Han besluttede følgeligere styre kursen mod den, og begyndte at anvende sin behendighed i svimmekunsten, i efter at han først havde befriet sig for den besværligste dele sine klæder. 66. Han var slet ikke bange for en lille svømmetur på 56 engelske mil, og så længe han befandt sig i åben sø, tænkte han ikke på andet, en med kraftige tæk og svømmelige ud. 66. Efter halvandetimes tids forløb var afstand, der skilte ham fra øen, blevet betydelig forminsket. 67. Men alt som han nærmede sig land blev han sjæl fyldt af han i begyndelsen flygtig, men efterhånd mere og mere vedholdende tanke. 69. Han visste, at søens bredere var beboet af vældige krokodiler, og han kendte disse dyres klubskhed. 70. Til tross for sin vane mere at finde alt i denne verden ganske naturligt, følte Doutens giklige fyr en vidsvognende frygt for, at vitkød kunne færle særlig de krokodilerne smag, og han fortatte derfor sin vej med den yderste varsomhed. 71. Han havde kun en hundret fagne tilbage til den af grønne træer beskygget bred, da et vindpust førte en gennentrængende muskulslukt lige hen til ham. 72. Se så og tænkte han, da har vi været frygtede. Krokodilerne kan ikke være langt borte, og han doggede hurtigt ned, men dog var ikke hurtigt nok til at undgå og berøre et stort læge med, der strejfed ham i forbifarten. 73. Han entog sig for tabt, og begyndte at svømme med fortivlet hast. Han kom ad og oppe til vandoverfladen, trækværet for svand på ny. 74. På denne måde tilbrakte han et kvarterstid i en ubeskrivelig angst, som han med sin filosofi ikke formåede at overvinde. 85. Det forekom ham, at han bagvis og hørte Krokodilernes åbne keberklappere, brede til at gribe ham. Han doggede netop under vandet så tyst som muligt, da han pludselig følte sig greben i den ene arm, og der efter midt om livet. 86. Den størkelst joe. Han sendte en ugen sidste tanke til sin herre, og gasseter kæmpe med fortvivelsen til energi, på samme tid, som han følte sig draven. 87. Ikke ned til Søens bund, sålede som Krokodilerne plejer og gør for at sluge deres bytte, mens værd imod op til vandfladen. 88. Næbe havde han dravet det første åndepust og åbnet øjnene, før han så sig i hænderne på to nere, der holdte ham sikkert fast og udstøtte for underlig rom. 88. Hvad nu kunne joe ikke lavere med at udbrøde, nere i stedet for Krokodiler? 89. Nu ja, det har jeg fræsten indet imod, men var tørt i fyre våre og badet sig her i vandet? 88. Joe var uvidende om, at beboerne af øjnene i tjat, ligesom mange nere, dogget ned i vandet hvor Krokodilerne oppholder sig uden at bryde sig om deres nærværelse. 89. Amphibierne i denne sø betragtes ikke uden grunden som tæmplig uskædelig dyr, men havde Joe ikke undgået en far for at falde i en annen. 80. Dette overlede han til skæbene afgører og fuldte med ind til bredden uden at vise nogen som helst frygt. 80. Ubratsvivlige tænkte han, at disse mennesker set Victor Æs drye henover søen, som et luftnedunder. 80. De har i afstand været vidende til mit fald, og de må ganske naturligt have respekt for et menneske, der har fald ned fra himlen. 80. Så langt var Joe noget i sine betragninger, da han stelet land med de mellem en larmende skarre af Bicke Køn og alle andre, men dermed ikke af alle farver. 80. Han befandt sig nemlig blandt den starme Bidio-Mæer, der var sortet som Ibentree, og han behøvede ikke at røde med ved sin lette påklædning, 80. de hans nye verder var endnu afskildig lettere at påklæde den han. 80. Før han endnu havde fået rigtig tid til at tænke sig om, opdagede han, at han var genstand for tilbedelse, hvilke i høj grad berolede ham, skyndte han jo ganske, hvis nok er rendret, så begivenheden i kan se. 80. Nu skal vi se, sagde han, at jeg kommer nok igen til ære og verdighed, som en søn af månen, eller en anden godomlige personlighed. 80. Når ja, lige så godt som noget andet, når man ikke selv kan vælge. 80. Det eneste rigtige er vindetid. Hvis Victoria kommer tilbage, skal jeg nok sørge for at benytte min nye stilling og skænke mine tilbeder og synet af en himmelfart. 80. Mens Joe resonerede på den måde, flokketes de sort omkring ham. De kastede sig ned på jorden, hylede, følte på ham og blev nærgående, og faldt endelig på den tanke, at indbyde ham til et prægtigt festmåltid, bestående af surmælk og ris, dyppet i hånding. 80. Den skikkelige fy, følte ingen grund til ikke at lave de så retter smage sig. 80. Det forekom om dessudenpassende, og visede dette folk, at guderne ved høj tidlige lejligheder, kan spise langt mere end almindelig dødelige. 80. Da aftenen kom, tog Yvens troldmænd ham at byde ved hånden, og følte ham til en slags hytte, omgivende talles mander. 80. Men før Joe trot ind i den, kastede han et simpelig uroligt blik på de høje af ben, som lo omkring denne heligdom. 80. Han havde i jo et god tid til at overveje sin stilling, i det han nemlig straks efter blev lukket ind i hyten. 80. I løbet af aftenen, og en del af natten hørte han festsagerne, sammen lyden af en trumme, og klapprene af jernplader, der fremkaldte en musik, som visste nok var mere behagelig for affrikanske øjren, end for hans. 80. Hylende kor ledsade de danse, der opførte som kring den helige hytte. Gennem dens vægge, der bestod at lære stiv, kunne Joe høre dette bedøvne buler. 80. Måske ville han, under andre omstindigheder, have måret sig ret godt over disse besøgn og lise harmonier. Men nu for urolighed, han er temlig ubehagelige tanker. 80. Trots sin tilborgelighed, til at se alt fra den lyseste side, fandt han det både kedeligt og sørgeligt at være en i dette vilde land, med de mellem sådande folkestammer. 80. Kun for de rejsende, der havde våget at trænge frem til disse egne, havde genset deres federland, og kunne han velstole på den tilbedelse, som han var genstand for. 80. Han havde god grund til at tænke på forgeligheden af den menneskelige storhed, og det var jo slet ikke umuligt, at tilbedelsen i dette land gik så vigt, at man til slutningen spiste den tilbede gensstand. 80. Trots denne ubehagelige udsigt sejrede efter nogle timer skruplendt trættigheden over de mørke tanker, og Joe falde i en temlig dybsøvn, der formodelig ville have varet lige til morgenstunden, hvis ikke en uvendet fugtighed havde vækket den sovne. 80. Denne fugtighed blev snart til vand, der stod så højt, at det gik Joe til midt på livet. Hvad betyder det, sagde han? 80. Er det en oversvømmelse, en skypumpe, eller en ny straf af nigerne? 80. Lige meget. Jeg kan under alle betingelser ikke vente til at komme op over hovedet. 80. Med disse ord stemte hans gullerne imod væggen, støtte den ud og befand sig, hvor? 80. Midt i søen. 80. Er øen så stregge sporlængere? 80. Den var sunken i løbet af natten, og dens plads indtogs nu af tjads umodelige flade. 80. Det er et ubehageligt land for grunderager, tænkte Joe, og begyndt at er der kraftigt at anvende sine evner i svømmekunsten. 80. Et af disse fenomener, der temmelig ofte forekommer i tjad, havde befriedet ham. 80. Mia end en ø, der synes at have klippernes fastighed, er på denne måde forsvundet, og befolkningen på brederne har ofte måtte modtage de ulyggelige, der undkom for denne forfærdelige katastrofe. 80. Joe kende ikke denne egen dumlighed, men han undlod ikke at drave fordel af den. Han opdagede en forlattbåde, og nærmede sig hurtigt til den. 80. Det var en kraftudhulet træstarme. Helt i vis fandtes der i den et par bagager, og Joe træft på denne måde en stærk strøm, og lå sig drive frem med den. 80. Nu må vi se, og orientere os, sagde han. På Larsdjernen, der viser hele vejen mod Nord, vil nok hjælpe mig. 80. Han så med tilfredsstilelse, at boden førte ham frem mod den nordlige bredere tjad. 80. Hent ved klocken to om morgenen, gik han i land på en øje, der var begroet med tornbesatte planter, som synes temmelig ubehagelige forseld en filosof. 80. Men op over dem ravede tre, som om det var særligt bestemt til at byde ham på et lege på sine grene. 80. Joe klatrede op i det, afventede derdagens første stråler, uden forresten at sove sennorlig godt. 80. Månen brød frem med den hurtighed, der har endomlige fra ekvatorial landene, og da Joe kastede et blik på træet, som havde ydet om ly i løbet af natten for færdighedshand ved et ganske uventesyn. 80. Trædes grene var på stavligt dækket med slanger og kameleoner. Blædende kunne han ikke se, for det mylderne kryp. 80. Og man kunne næsten fristes til at tro, at det var et helt nyt slags træ, der var dyr i stedet for frugter. 80. Joe følte en betagende forskrekelse, blandet med afsky, og sprang ned på jorden mens dyrene, der var vakset ved solens opgang, væset af ham. 80. Så i det har vi der igennem det eventyr, som man ikke skulle tro kunne hende noget menneske, tænkte han. 80. Han viste ikke, at Dr. Fogelig sin esiste breve havde omtalt denne seereinhed ved chatsbredder, hvor krypene atalriger endnu et andet sted i verden. 80. Efter denne sidste episode besluttede Joe så for at se sig bedre for en anden gang, hvor efter af beregnet solens stilling begyndte han at vende mod nordøst, men undgik med den allerstørste omhyggelighed alt, hvad der kunne tjene som opholdsted for menneskelig væsner. 80. Hvor mange gange stigede han ikke op i luften? Han håbede at få Victor af at se, og skyndte han under hele denne dags vandring for at give sig af at søgte den, ophørte han dog inden det øjeblikkerstole på sin herre. 80. Men han behøvede stor karakterstyrke for at tage sagen så filosofisk. 80. Sulten foregnede sig med trætheden, til et menneske holder ikke sine kræfter ved lige ved blotter for tager rødder og planter, og skyndte han ikke havde fået andet at spise, havde han allerede vandret omkring tyve engelske mil mod nordøst. 80. Hans lege med bar få mange folk lige steder spurgt af de tusindere torne, hvor med søn, sarcastia og mimosa var besatte, og hans blødende føder gjorde vandringene ordentlig smertlig, men han overvandt har lige vælt disse plagjer og besluttet at tilbringe natten på bredende tjat. Der måtte han døge højst pinlige stik af et mylder af insekter, flue og moskittur, og en halv tomme lange myre dækket på stavelig jorden, og efter to timers forløb fandes der ikke en smule tilbage af de klæder, Joe havde haft på. En sektorne havde slugt det al sammen. Det var en forfærdelig natt, og den trænde vandre nød ikke en timet søv. Hele tiden hørte han rundt omkring så støj af vilsvind, vilde bøffler, adjubber, en slags temmelig farlige søkør. Joe vågede ikke at bevæge sig. Hans hengivelse og tolvmodighed var nær ved at glippe under disse ubehagelige forhold. Endelig brød dagen frem på nye. Joe rejste sig hurtigt, og man kan tænke sig den vimmelse, som han følte, da han så hvilken sorgkameraterne havde haft om natten. En pade, fem tommer bred, et vidt underligt frastødende dyr, der betrægtede ham med sine store runde øjne. Ved hurtig skridt Ile, Joe brugte for at ducke ned i søns vand. Bade et stillet delvis den kløe, som pladed ham, og efter at have tykket på nogen bladet, fortsatte han sin vandring med en ihertighed, for hvilken han ikke var i stand til at gøre sig selvrede. Han havde ikke længere klarbevistet om, hvad han gjorde, men ikke de store mindre følte han en kraft, der var stærkeren for tvivlelsen. I midteltid blev han dog snart overfallet af en forfærdelig sult. Hans mave, der havde mindre lett ved at regineere en hans selv, pladede højt, og han blev tvungen til at bende en lian fast omkring livet. Heltivis kunne han vedvært skridt slukke sin tørst, og i det han minnes lydelserne i ørknen, trøstede han sig med, at det dog var forholdsvis heldigt for ham, at han for øjeblikket var således stillet som dengang. – Hvor kan Victor, jeg ved jer, spurgte han sig selv? – Vinden er nordlig, og den burde kunne komme tilbage over søen. Formodeligt har doktoren haft noget besvær med Adder til vejbræng i ligevægten, men gorsdagen skulle man tro, måtte han været tilstrækkelig til dette arbejde, og det var således ikke umuligt, at i dag. – Han gik i stået øjeblik, men tænkte, da er der videre? – Dår vil jeg handle, som om jeg aldrig mere får ham at se. Når det blot i det mindste kunne lykkes mig, at nogen af de store byer ved søen ville jeg dog i et vært tilfælde ikke være værerefaren, end de rejsnere om, hvilke mine herrer har fortalt. – Hvorfor skulle jeg ikke kunne klare mig lige så godt som de? – Der er jo folk før mig, som har kommet tilbage. – Blot mod! – Just som den uforfærdede Joe talte således, og stadig vandrede fremad, hvilke han i skoen øje på en skar og ville. – Han standside i tiden og bleke opdagede. – Nigerne var i fermer forgiftet deres pile, med vortemelkesaft, hvilke forfolkning disse øjne er en meget vigtig beskiftelse, der sker med en slags højtidelig ceremoni. – Joe stod ud bevægelig, med tilbageholdt åndedrag, skjuligt på skas, da han pludselig slog øjnen op, og gennem en åbning i løvverket fik Victoria at se. – Det var virkelig Victoria, der styrede hen imod søen, nebbe 100 fod over Joe, men det var umuligt for ham at give sig til kende for vennerne at opbe. – En torre perle i hans øje, ikke af fortvivelse, men af taknemlighed. – Hans herrer sygte efter ham, hans herrer forlud ham ikke. – Han måtte i middeltid vente til de sorte fjernet sig, så han kunne forlade sit skjulestede og ile tilbage til breden af chat. – Men Victoria forsvandt allerede igen. – Joe besluttede sig at vente, titen ville ganske sikkert komme tilbage. – Det gjorde den virkelig også, men længere mod øst. – Joe sprang gestikulerende, robte, men alt forgives. – En hæftig vind førte den fralsende luftski bort med en fart, som berøvede ham alt håb. – For første gang svigtede energien og for trystningen den ulyggelige, da han så sig for tabt og troede, at hans herrer fjernet sig for bestandet. – Han vågede ikke mere at tænke, han ville glemme alt. – Med blødende føder, rifter over hele kroppen, vandret han hele dagen, og en del af natten er sted som en vanvittig. – Han slibte sig frem, snart på knæende og snart på hænderne, og fået så allerede det øjeblik, da krifterne ville svigte ham, og han måtte dø. – Efter længere har vandret så ledes, befand han sig egentlig ved et morars. – Natten var brudt frem for flere timer siden. – Ufomået støtte han på noget sejt døn, og tross sine anstrængelser, tross sin fortvivlede modstand, følte han, hvor ledes han lidt efter lidt sank dyber og dyber ned i dette morars, – der er nogle minutter efter, allerede nået ham til midt på livet. – Nu kommer altså død, tænkte han, og hvilken død? – Den ulykkelig kæmpede med fortvivlelsens rasseri, men alle hans anstrængelser hjælper ham kun til at synke dyber ned i denne grav, som han gravede for sig selv. – Der fandtes ikke det mindste træ, som kunne standse ham, ikke et siv, som han kunne holde sig fast ved. – Han forstod, at det var ude med ham. – Hans øjne lukkede sig. – Herre, herre, hjælp, robte han, men det fortvivlede næsten kvalite ro, døde hende i natens mørke. – Slut på, 35. kapitel. – 5 uger i Ballong er i Sjølværen. – 36. kapitel i 5 uger i Ballong. – Det er en LibriVox-inspildning. – Er det LibriVox-inspildninger offentlig egendom? – Få udvurligere information, eller få at melde dig som frivillig. – Besøg LibriVox.org. – 5 uger i Ballong er i Sjølværen. – Denne indlæsning er Christopher Hunstal. – 36. kapitel. – Noget i Højsonen. – En troppe af Rarborg. – På fødelsen. – Det er ham. – Hestens fald. – En behendig manøvere. – Joe Bortføres. – Efter at Kennedy havde indtaget sin observationsplads i den forrste ende af gondolen, vedblev han opmærksomt med at undersøge højsonen. – Efter nogle tidsforløb, ventet hans om og sagde til doktoren, hvis jeg ikke tager fejl, er der hist hende noget, der rører sig. – Men det er endnu muligt for mig at skille, om det er mennesker eller dyr. – I hvert tilfælde er der noget på fære. – Se, der er formelig en helt skyer støv. – Det kan vel ikke være en ny modvind, eller en skypumpe, der er, der var fødelsen mod en orsage doktoren, og rejst sig op for at se ud. – Det tror jeg ikke, Samuel. – Det er snart han flot gaseller eller vilde dyr. – Måske det ikke, men i hvert tilfælde så langt bruger det fra os, at jeg ikke kan se dem med kigger den. – Jeg vil ikke tæppe det punkt, der sikte. – Det kunne nemlig mulig vise også være en kavalerimaneur. – Ja, vedblev han efter et øjebliksforløb. – Jeg tager ikke fejl. – Det er virkelig rydder. – Det er nedopmærksomt i den angivende retning. – Jeg tror, du har rett sig i han. – Det er en afdelning af rabere, eller tidbuer, der bevæger sig af sted i samme retning som vi. – Men vi kommer frem med større hurtighed, og kan lette nå dem. – En eller en halv time, vi tydeligt kunne se dem, og bestemme, hvad der må gøres. – Kende, de havde adret taget kigger den, og stigede opmærksomt ud i rummet. – Ryterskaren kom nærmere og nærmere. – Det er al del så en tyngelig din manøver eller en jakt, man kunne fristestere påstå, at disse mennesker forfølger nogen eller noge, og jeg havde nok lyst til at vide, hvad det kan være. – Tålmodighed, det ikke. – Det kan ikke være ret længere inden vi når dem. – Vi far har sted, men hurtighed er tyve engelske milde timen, og det kan ingen hest præstere. – Kende, de fortsat sin i aktalelser, og ydret efter nogenle minutters forløb. – Det er rabere, der rydder sig hurtigt, de kan. – Jeg ser dem tydeligt. – Der er hen ved et halvhundrede. – Deres vive bonus og flauere i vinden. – Han fører en ryd og hundrede skridt foran dem, og de andre styrter efter ham så hurtigt, de kan. – Under alle betingelser, påhøver vi ikke at frygte dem dæk, og hvis det behøves, stiger jeg højere op. – Vent, vent lidt, Samuel. – Det er besøgneligt tilføjet dæk, efter at han på ny hadet set ud. – Det forekommer mig mere og mere, som om disse er rabere for fulde nogen. – Ja, ja, jeg tager ikke fejl. – Det er ingen rigtig jakt, men en menske jakt. – Der er ikke nogen anfører foran troppen. – Det er et menneske, der flygter. – Et menneske, der flygter, udbrød doktoren. – Ja, lad os ikke tabe ham af syne, men afvente begyvenhederne skand, sagde Førgeson. – Victor havde snart vundet en 3-4 egenskemilind på rydderne, der i midletid vedblev mere farere af sted med ordentlig hurtighed. – Samuel, Samuel ropte Kennedy med bevende stemme. – Hvad er der dæk? – Er det en indbildning? – Det er muligt. – Hvad mener du, spurgte Førgeson? – Vent, svarer Jæren. – Jæren puset hurtigt kiggerens glas, og så derpå er der igennem den. – Nu, spurgte doktoren. – De er ham, Samuel. – Ham udbrød doktoren. Ham sagde alt. – Man behøvede ikke at nevne ham ved navn. – Det er ham, og til hest, nebbe 100 skridt foren sine fjender, han flygter. – Ja, det er virkelig Joe, sagde doktoren blindende. – Hans flugt forhindrer ham i at se os. – Men han skal få os at se, sagde Førgeson, i det hans skude blæserødsflamme ned. – På hvad måde, mener du? – Inden 5 minutter vil vi være 50-sens tyve engelske fod fra jorden, og efter 15 minutter oven over ham. – Vi må underrette ham om hvor nærværelse ved Geverskud. – Nej, han kan ikke vinde om. Hans debat tog afskåret. – Hvad skal vi da gøre, spurgte Kennedy? – Vendte, sagde Førgeson. – Vendte, og araberne? – Dem når vi, og vi når enormt forbi dem. – Vi er nu ikke to engelske mil fra dem, og så frem blot Joe's hest holder ud. – Stor og Gud udbrudt Kennedy. – Hvad er der? – Kennedy udstøtte et skrig af fortvivelse, da han så Joe styrte til jorden. Hans hest var sejnet, overvældet af træthed. – Han har sidst os, ropte doktoren. – Da han rejste, så gjorde han tegn til os. – Men araberne vil nu ham. – Hvad vinter han på? – Og den prægtige fyre. – Hurra har ropt de jægerne, der ikke længere formod at lægge bånd på sig. – Joe var sprungen op, umulbart efter sit fald. – Næsten i samme øjeblik, som en af de hurtigste ryter og styrteret hen imod ham. – Han gjorde et spring, som en pande, der ungik kan behælde sin fjene, hoppet op i sadlen, greber araberne i strupen, kvældte ham, kastede ham ned på jorden, og fortalte sin ondelløse flugt. – Man hørte et forfærdeligt hyl fra araberne. – Men fuldt optagende ære forfølge, had de ikke set Victoria, der kom 500 fod bagvippen, nebetrede ved fod over jorden. – Selv af de nebetyve hestelængder fra den flygtene. – En af dem nærmede sig stadig mere og mere Joe, og skulle netop lige til at gennemboe ham med sin lance, og sændte en kule, som strakte ham til jorden. – Joe ventet sig ikke engang op ved skudet. – En del af tråben stansede, kastede sig ved synet, at Victoria næse krus ned på jorden. – Men de æverig fortalte forfølgelsen. – Men hvad gør Joe, råbte Kennedy. – Han stanser ikke. – Han gør noget, der er bedre end som sodik. – Han behålde sig i samme retning som ballongen, og stuler på vores klogskab. – Den bra hødfyre. – Vi vil bortføre ham lige for næsen af disse araber. – Vi har ikke, Myron, 200 fod tilbage før vi er derhende. – Hvad skal vi gøre, spurgte Kennedy? – Sæt dit gevær til side. – Vælsvaret, Jeyon, og lave åbnet fra sig. – Kan du holde halvandet 100 puns ballast i faunen? – Myron, det behøves, svarede Kennedy. – Nej, det er nok så, doktoren, og stablede sandsækken op i faunen på Kennedy. – Stil dig akter ud i kondolen, og være ræde til at kaste ballasten ud på en gang. – Men gør det for himmelens skyld ikke før jeg siger det. – Hver du kun rolig, svarede Kennedy. – Ellers vil Joe være for tabt, så er Ferguson. – Stål du kun på mig. – Victor er befandt sig næsten lige over rytterskaren, der i vildt kalop får efter Joe. – Doktoren stod forst i kondolen med revstien i hånden, redet til at den færlige rette øjeblik. – Der var ingen afstand af 50-20 fod imellem Joe, og hans forfølger. – Victor er passerede forbi den. – Giv akter af Samuel til Kennedy. – Jeg er færdig. – Joe, Joe, ropte doktoren med rungende stemme, og kastet revstien ned, så den berørte jorden. – Vi doktorens råb ventede Joe så om, uden at stande til hesten. – Stien kom hen til ham, og i samme øjeblik en greb færdig den, ropte doktoren til Kennedy. – Kast ballasten. – Det gjorde det, svarede Kennedy. – Victor er som nu og ble en befrien for en større tyngd af en Joe, hævede sig 150-20 fod op i luften. – Joe klamret sig fast til stien, mens denne beskrev stort krise, glædretter på med en agrobats behendighed op, og nåede sine rejsekammerater, der modtog ham i deres arme. – Araberne udstøtte et skrig af overraskelse og forbidrelse. – Fanden var blevet den berøvede, og Victor er fjernet så hurtigt. – Her, her, gode hadik, sagde Joe, og sang derpå besvimet om. – Mens Kennedy ud af sig selv er gledet, ropte. – Frelst! – Frelst! – Ja, nu har vi da fodet ham tilbage igen, sagde doktoren, der allerede havde genvundet sin selvvænlige ro. – Joe var næsten nøgn. – Hans arme var blodig, hans læge med dækket af såv. – Alt talte om de lyde, så han havde udstået. – Men doktoren forbandte ham og lægte ham ind i teltet. – Han vågnede snart af sin besvimelse, og forlangte et glas konjok, som doktoren ikke ville nægte ham. – Joe var ikke et menneske, der kunne behandles, som alle andre. – Efter at han havde drukket, trykket han sine to rejsefælders hænder, og reklæret sig redet til at fortælle sin historie. – Men de tillod ham ikke at tale, og han faldt snart i en dybsøv, som han også synes højeligt at trænge til. – Victor er to nun retning mod vest. – Under påvirkningen af en hæftig vind kom den natterterralden af ørknen, og efter at han havde tilbage lagt næsten 200 engelske mil, siden Joe blev bortført, overskredde den hen imod aften den tiende længde grad. – Slut på 36. kapitel. – 37. kapitel. – Joe fortæller sin historie. – Kende dit uro. – En nat i nærheden af Argyrdas. – I løbet af natten stillede vind nage, og Victor er stanset rolig over toppen af en stor psykomore. – Dr. Kennedy vågede skiftevis, mens Joe benytte lejlighed til at tage sig af en styrkende søvn, der var ad urobrut i 24 timer. – Det ene, der blev lemet, landtrænger til sig af Ferguson. – Han har en så god natur, at den nok forresten vil sørge for hans helbredelse. Ved dagens frembud blev vinden etter tæmmelig hæftig, men skiftet uroprøvlig, den sprang lige om fra nord til syde, men enlig førtes Victor er mod vest. – Med kortet i hånden fandt doktoren, at de var i kongerede Damargu. – Et bøljeformet og meget frugtbart distrikt, hvor byernes hytter var bygget af lange siv gennem flittet med Asclipsia græne. – De nåede snart byen sender, der kendes let på sin store hænderretelsesplads. – Midt på den hever dødstrædelser. – Bødlen våger med foden af det, og en ved, der kommer under det skygge, bliver øjeblikkelig hængt. – Kinde de rådespående kom passet, og kunne ikke lær være mere bemærket. – Se så, nu tager vi er der var end mod nord. – Hvad gør det? – Når vi blot kommer til Timbuktu, har vi ingen grund til at beklage os, sagde Førgesen. – Aldrig er en så små græse blevet udført under så kunstige omstændigheder. – Ikke heller i sanitære hensine, faldt Joe ind, i det han fornårede stakk hoved ud mellem Teltes forhæng. – Når set der har vi jo vore redningsmand, udbrud Jageren, – Hvad er der nu? – Som sædvænlig, sagde Joe. – Som sædvænlig. – Jeg har aldrig befundet mig bedre, enten gør at menneske så rask, som en lille lystrejse efter et bad i chat. – Ikke sant, han doktor? – Ratskaffende brav Joe, svarede Førgesen og trykket hans hånd. – Hvor mig en angst og uro har du ikke forsæt os, og tror de dag, jeg har været rolig for deres skæbne, svarede Joe. – Det var din oproffelse, der frelste os. – Tid Victor, jeg ville ellers havde styrt det ned i søen, – og når den ene gang var der, ville ingen kunne have dravet den op igen. – Nu, hvis min koldbøte har frelst dem, så har den også frelst mig selv. – Vi er jo alle tre her i god behåll igen. – Men nu må du i det mindste fortælle os din historie, vedblev doktoren. – Det skal jeg gerne, hvis det kan mure dem. – Men alder først må jeg sørge for, at den fede gode bliver ordentlig stægt. – Jeg ser, at han ikke har brugt tiden. – Ganske rigtig Joe. – Nå, vi får nu at se, hvorledes det afrikanske vildt tager sig ude i en europæisk mave. – Godsten blev snart stægt ved blæserøresild, og Korn efter spist. – Joe tog for sig af den som en mand, der ikke har fået mad i flere dage, og da der på ten og grokken var blevet besørget, meddelte han rejsefællerne sit eventyr, i det han stadig betrægtede begivenhederne på sin syvænlige filosofiske måde. – Doktoren kunne ikke afholde sig fra flere ganger at trykke hans hånd, når han hørte, hvorledes den brave tjenere, havde været mere optagende af tanken om sin herresfralse end sin egen. – Med hensyn til den forsvundne ø, forklarede doktoren Joe, at det, det ser synes ofte forekommer i tjadsøen. – Under fortællelsen af sin beretning, kom Joe omsider til det øjeblik, da han sang ned i morrasset, og udstøtte et sidste fortvivelsens råb. – Jeg troede, jeg var for tabt her, sagde han, og mine tanker sygte dem, men jeg begyndte at arbejde af alle krifter. – Hvorledes de gik til, kan jeg ikke sige, men jeg var fuldt og fast bestemt på ikke godvilligt at dø. – Da jeg tog skridt frem og opdager, hvad tror de? – Et nyligt afhukket stykke tog. – Jeg gør en sidste anstrægelse, og når på en eller anden måde hen til det. – Jeg tar fat i det, kommer endelig op, hvor jeg har fast grund under fødderne, ved enden af toget fandt jeg et anker, og jeg kendte det igen. – Det var et af Victorias. – De havde været i land, netop på dette sted. – Jeg had genvundet mine krifter, og samtidig mit mod, og en lang tid af natten, vandre jeg stadig længere og længere bort for søen, og noget endeligt til regnen af en stor skov. Den var inhejnet, og inde for hegnet græsset en del heste i alt fred og ro. – – Der gives øjeblikket i lide, da alle mennesker forstår så godt på at rige. – Jeg spilte ikke et minut, men svang mig op på et af disse dyr, og ilede i flyvende far der sted mod nord. – Jeg jager over tilsået marker, sætter over krifter og hegn, driver på hesten, og ækker den fremad. – Jeg når til grænsen for det dyrkede land. – – Godt, jeg er ved ørknen, men hvad prøvede jeg mig vel til om? – Det er i stand til at se længere frem for mig, og jeg håber bestandligt at opdage Victoria, krydsende for at tage mig op. – Men der viser sig ingen ballong. – – Efter tre timers forløb kommer jeg som en vanvittig til nødrabberleger. – Hvilken jakt? – De katrug har kende de, en jeg jeg ved ikke, hvad jakt vil sige, før han selv en gang, han er blevet jaged. – Min hest snublet har trættet, men man blev mere forfølge mig. – Jeg sprang op i sadlen hos nødrabber. – Jeg ville ham ikke noget undt, og jeg håber, at han ikke bør nage til mig, fordi jeg kvalte ham. – Men jeg havde set dem, og det gav jeg for en værpris om at holde ud nogle øjeblikker i nu. – Resten kender de. – Victorias vævede over mig, og de fangede mig i flukken, så man rytter tar en ring. – Giver jeg så ikke rett i at stole på dem. – De ser her, doktor, hvor simpelthen alt det er. – Entet i verden kan være naturligere, og jeg er beregt til at begynde forfra igen, hvis det kan være dem til nogen nytte. – Bravid joh, svarede doktoren, bevæget. – Vi gjorde ikke urettige at stole på din klogskab, og din behendighed. – Onder johs beretning var ballongen i midletid hurtig faret hen over en betydelig landstrykning, og kende de opdagede snart i hoysonten noget, der så ud som en by. – Doktoren så på sit kort, og fandt, at det var markedspladsen Takalel i Danmarku. – Her, sagde han, kommer vi er der en på Bars vej. – Der skildede han sig fra sine to ledesager, Richardson og Overwick. – Den første skulle tage vejen mod center, den anden til Marati, og i mindens, at Barth var den eneste af de tre rejsene, der genso Europa. – Altså, sagde Jæren, i det han fuldte Victor er svej på kortet, går vi er der lige mod nord. – Fuldstændig rigtigt, men kære, det ikke, sagde Ferguson. – For urolig er det, der ikke er noget, både Jæren, og for desvaret Ferguson. – For de den vej fyrer til Tripolis, og lige over den store ørken. – Vi kommer ikke så langt, men det mindste håber jeg, det der ikke. – Men hvor akter du har stanset? – Høj os i mig, Dick, kun du ikke har lyst til at besøge Tim Buktu? – Tim Buktu? Jo, naturligvis, faldt Joe ind. – Man kan da ikke gøre en rejse i Afrika uden at besøge Tim Buktu. – Du bliver i så tilfælde den fjere eller femte europæer, der har set denne hemlighedsfulde by. – Nu vel, så lad os da rejse til Tim Buktu. – Efter tre timers forløb, for Victor er med stor hurtighed, over en stened egen, med høj, nøgne kranitbjerge. – ændelig, det spiser noget, når en højt er flere tusinde fod. – Giraffe, antiloper, og struse hoppet med stor behændighed omkring i skove, er akasjer, mimoser og dadaltræer. – Plantevægsten blev nu igen overordentlig ypig. Efter en rejse på 250-tyge vej engelske mil stanset, Victor er kl. 10 om aftenen ved en betydelig by, er hvilken man ved månens skin, hun er sent en del, der har lå halvvejs i ruiner. – Nogle måske spiser hevede sig hister her, truffende af en lysstråle. – Doktoren tog stjernernes højde, og fandt, at han var på agatesbrede grad. – Denne by, der tidligere var midtpunkt for en betydelig handel, begyndte allerede at blive en ruin på den tid, da Doktor Barth besøgte den. – Victor er, der i mørket ikke var blevet set, daglede ned til jorden, et stykke over af agates på en stor hirsemark. – Natten var tæmmelig rolig, og hendet kl. 3 om morgenen brød dagen frem, mens en let vind vukket ballong mod vestid vest. – Førgesøns skyndsar benyttes sig af den gode lejlighed. – Ballongen hevede sig hurtigt, og ilede bort i solskindet. – Slutt på, 37. kapitel. – 5 uger i ballong er skyldværen. – 38. kapitel i 5 uger i ballong. – Det er den LibriVoxens bildning. – Er det LibriVoxens bildninger og offentlig egendom? – For udvulgere information, eller for at melde dig som frivillig, besøg LibriVox.org. – 5 uger i ballong er skyldværen. – Denne indlæsning er Kristoffer Hundstal. – 38. Kapitel. – Ilfart. – Gav. – Nigøren. – Tidligere opdaleses rejserne. – Den 17. maj hengik roligt uden nogen mærkelig begivenhed. – Ørknen begyndte igen. – En let brise før det victor er mod syvøst, og ballongen skyggeviste en fuldstændig lielinje på sandet. – Før afrejsen havde doktoren været så forsigtig at fylde sine vandbehåller, i det her nemlig frygtede for, at han ikke kunne dale ned til jorden i disse egne. – Højslætten ligger 1800 fod over havoverfladen, men sinker sig mod syv. – De rejserne, der havde krydset hele var en fra Agates, til Mursuk, nået om aftenen 16 grader nordlig bredte og 4 grader 55-20 minutter østelig længde, efter at tilbagelagt en strækning på 100-142 engelske mil. – Uder denne dag tilberedte Joe de sidste stykker vildt, da hed til kun havde undergået en forberedende behandling, og serveret til aftenen meget appetitlige stægte beccasiner. – Vinden var god, og da den næsten var fuldmåneskin, besluttede doktoren at fortælle rejsen om natten. – Vi tog ASD til en højde af 500 fod, og vukkede sig ganske rolig træssens tyve engelske mil fremad. – Søndagmorgen medførte en ny forandring i vintens retning. Den sprang nu om til nordvest, man mødte nogen skrien og ravne, og ude højde så den opdag, at man en flok grippe, der i midletid heldigvis vedblev med at holde sig i lang afstand. – Synet af disse fule, gav Joe anledning til at lykke ønske sin herre på grund af hans idé, nemlig at benytte to ballonger. – Hvorledeskuld D ellers ved at gå ud og se han, når vi kun havde haft den ene. Den anden ballong er som skibet Shalupe. I tilfæld af skibbrud kan man altid grippe til den, og røde sig ved hjælp af den. – Du har ret min ven. – Maden i Shalupe gør mig nu alligevel lidt urolig. Den kan ikke sammenlignes med far-tøjet selv. – Hvad mener du, spurte Kennedy? – Jeg mener, at vores nye vigtor er ikke altså god som den gamle. – Hvad enten nu tøjet er blevet for stærkt strammet, eller kunne tapatianer smelte ned ved varmen for røret, forekommer det mig, at vi stadig tæpper gas. – Vi har en viste bøjlighed til at dale, og jeg er nødt til at udvide gasen Mia for at holde os op. – For påkker, sagde Kennedy, det er jo meget betænkligt. – Der er det også min kære dæk, og derfor gør vi bedst i at skynde os. – Jeg er en år så vigt mulig undgå at stande sig om netterne. – Er vi endnu langt fra køstens både, Joe? – Hvilken køst, min ven, ved vi vel, hvor tilfældet fører os hen? – Alt hvad jeg kan sige, der er, er, at Tim Bukto endnu lægger 400 engelske mil mod vest. – Og hvor lang tid behøver vi for at nutter til? – Hvis ven ikke driver os alt for meget ud af den retning, vi nu har, gør vi nu. – Gør vi nu? – Gør vi nu? – Gør vi nu? – Gør vi nu? – Gør vi nu? – Gør vi nu? – Gør jeg regning på at nå denne by tirsdag aften? – Altså, sagde Joe, og parede på en landrække dyre mennesker, der bugtede sig hen over øgnen, kommer vi der tilfører denne karavane. – Førke så, når Kennedy hellede sig ud over reglingen, og stå en stor samling livende væsner af alle slags. – Man kunne tælle mere end halvanden 100 kamiler af dem, der fra tolv muktals i guld går fra Tim Bukto til Tassilet med en byr, der er 500 bud på ryggen. – Alle havde de under halen en pose, bestemt til at modtage deres ekskrementer, der er det eneste brunsel, som man kan gøre regning på i øgnen. – De satyrere kamiler er bedste slags. – De kan onvær vand i fra tre til syvdage, og fødde i todage. – Deres hurtighed overgår hestens, og de adlyder vilet kabiren, det vil sige karavaneføren, de i landet kendt under benævelsen, med Harry. – Doktoren meddelte de så oplysninger, mens hans rejsefælder betrægtede denne skar af mind, kvinder og børn, der må i somnlig vand, og andre henover sandet, som nebeholde sammen af nolle tisler, hentørede planter og dverrbuske. – Vinden udvisket næsten når i blikkelige sporet er deres skridt. – Joes Burde var ledes at raberne kunne finde vej i øgnen og treffe på brønne, der ligger sprit omkring i dette ødeland. – Araperne, svarede Ferguson, har han naturern fået et mærkeligt instinkt til at finde vej? – Der, vågen europæer ville være fuldstændig vilfarende, kun i fremad med den største sikkerhed. – Sten, elille græsplæt, den forskellige farve på sandet, er tilstrækkelig til at vejlede dem, om natten viser Poulastierne dem vej. – De vander kun to engelske mil i timen og gør holdt i den værste midtershede. – I kassolet selv dømmer om, hvilken tid de må bruge for at gennemvandre øgnen, der er over 900 engelske mil. – Victor, jeg var i midletid allerede forsvunden i de forbavsede Arapers øgne, der højligt måtte misunde dem deres hurtighed. – Og mandagen sloverede fuldstændig om, og det begyndte at regne stærkt. – Man måtte finde sig i denne vandskøle, og bære den for øgede tygte, hvormed den belastede ballonk og gondol. – Den vedholdende regn forklagede til stedeværelsen af tallrigets sumpe, som man nu træft på. – Plantevægsten bestod ad af min motor, bav og babtræer og tamarænder. – Vi får nu snart, Nigård, og se, sagde doktoren. – Landet forandrer sig altid i nærheden af de store floder. – Ved midtastid passerede Victor og jeg over en samling tæmplig udsløhytter, der Fordum udgiver den store hovedstæt gav. – Der, sagde doktoren, gik baf over Nigårdens hos sin tilbagerejse fra Timbuktu. – Her løber denne berømte flod, Nileens reval, som befolknings overtro tillækker guddomligt udsprig. – Ligesom Nileen har den altid været genstand for geografernes opmærksomhed, og dens undersøgelse har også kostet tallriget offere. – Nigårdens flød mellem to vidtfra hinandens gilde bredere, men de hurtigt fremmede lillende rejserne kunne næve opfarmetens besøgnere lige udseende. – Har man allerede opdagede Nigårds kilo, sputter Joe? – For længe siden svarede doktoren. Løsten til at lære Nigårdens og hendes biflodet at kende har frem kaldt tallrig i opdagesrejser, af hvilke jeg kun skal nævne de vigtigste. – Fra 1749 til 1758 undersøgte Adam sådan floden og besøgte Goura. Fra 1785 til 1788 gennemrejste Goldberry fra Geoffrey, Senegambiens ørkner, og trækte lige op til de egne Vaux-Sognet-Bresson, Adam Riley, Couchlet, og så mange andre var blevet mürtede. – Så kom den berømte Mongo Park, rot og skottsvend, og skotte ligesom han. I 1795 blev han udsendt af det afrikanske selskab i London, nået Bambara, så Nigård, rejste 500 engelske mil med ens lavehandler, undersøgte floden Gambia, og kom tilbage til England i 1797. – Han afrejste på ny den 30. januar 1805 med sin svore Andersson, maler en skot, og en mægte arbejder. Han kom til Goura, forenede sig med en afdelningssoldater på 35 mand, og gensog Nigøren den 19. august, men der var der ikke media tilbage end 11 af de 40. – Den 16. november ankom til sidste brev for Mongo Park til hans kone, og et år efter erfarede man gennem en købmand i landet, at det nuløggelige rejsende, som den 23. december havde nået Buscha ved Nigøren, var blevet en drept det, at de indfødte, kende de sporte, og det er det forfærdelige endeligt, stansede det ikke de andre rejsende, tvært i modtik, svarede Ferguson, tig efter den side havde man ikke blot flodende opdage, man skulle også om muligt genfind de rejsnes papir. – Allerede i 1816 udrustede der i London en ekspedition, hvor Major Grey deltog. Den kom til Senegal, trængte ind i fuldtardialong, besøgte fulda, og mandingo folkene, men vente uden sønderlig resultat tilbage til London. – I 1822 undersøgte Major Lang hele den del af æsterafrika, der grænser til de engelske besidelser, og var den første, der nåede Nigørensk kilo. – I følge hans opgivelser, er den umodelige flodskilde ikke fulde tofrod bred. – Så kan man altså med lethed springe over den, sagde Joe. – Med lethed, svarede doktoren. – Det er dog ikke afgjort. – Hvis man nemlig tør feste lyd til traditionen, vil den, der forsøger at springe over denne kilo, straks blive opslugt, og den, der vil hente sit vand ad den, føle sig stødt tilbage af en usynlig hånd. – Er man nødt til at tro på det, spurte Joe. – Det vil jeg nu ikke just sige, svarede Ferguson. – Fem år efter begab man i år længe sig tvers igennem Sahara, trængte frem lige til Timbuktu, og blev mørtet nogle mile oven for byen af Ulajchiman folket, der ville tvinge ham til at blive musulmand. – Altså en eller otte offer, sagde Joe. – Der var det, fodtatte Ferguson, at en modig ung mand, med små hjælpemidler, begagte sig ud på, og fuldentlig den mest for bagsende rejse i nyere tider. – Jeg mener, fransk manden René Calier. – Efter flere forsøg i årne 1819 og 1824, brugde han den 19. april 1827 op for Revenou Ness, den 3. august, kom han til Timé, så udmattet af Sy, at han ikke kunne fortsætte rejsen før i januar 1828. – Det vil sige et halvt år senere. – Han sluttede sig da, beskyttet af sin østerlandske drækt til en garavane, og fuldte denne lige til Timbuktu, som han nåede den 30. april. – En anden fransk mand, en bære, og englænderne Robert Adams, havde ganske vist set denne besøgnårlige by, den ene i 1670, den anden i 1810. – Men René Calier var den første europæer, som meddelte på lidelige oplysninger om den, den 4. maj forlod han denne ørkenens dronning, og den niene fandt han netop det sted, hvor man jo lægning blev mørtet. – Den netne kom han til Aravane, og forlod denne halsby for under troende far, og gennemrejse de vidstrakte ødemarker mellem Sudan og Afrikas nordlige dele. – Om sidernød han til Tanger, og indskibet sig den 28. september til Tulum. – I 19 måneder havde han så ledes trots 114. dages sygdom, gennemrejst Afrikas, fra vest til nord. – Det var virkelig en dygtig ung mand, sagde Jehov. – Det var virkelig en dygtig ung mand, sagde Jehov. – Det var virkelig en dygtig ung mand, sagde Jehov. – Det var virkelig en dygtig ung mand, sagde Jehov. – Det var virkelig en dygtig ung mand, sagde Jehov. – Der var 1517, med lige så meget mod, og mega med samme hel. – Det var captain Clapperton, denhems ledsager, og 1829 trængte han utter ind i Afrika, fulde Mongol Park og længte spor, og genfann de bussager de to dokumenter, som godt giver den 1. sted. – Noget den 20. august, jamen, til Sarcato, hvor han blev holdt tilbage som fange, og udstødtes i sit sidste sucke i armene på sin tro-chæner Richard Lanter. – Or hvad blev det af denne Lanters, og lande deres Buddha-Jove med mig en interesse. Det lykkes ham, at der er nåkøsten, hvorfra han så vente tilbage til England med kaptejnens papir og en nøjagtig beretning om sin egen rejse. Han tilbydder efter regeringen sin tjeneste, for at fuldænde undersøgelsen er nigeren og tog sin broder John til rejsefælde. De fuldte da fra 1829 til 1831 floden, lige for Buscha, op til denes måning. Lise to broderer undgik altså den almindelige skæbne, spurgte Kennedy. Ja, i det mindste på denne opdalesrejse til 1833 få to Richard en tredje rejse til nigeren, og blev da i nærheden af floden's måning trofen af en kule. I ser altså mine venner, at det er det land, hvor igen vi rejser har været vidende til højstsindet oprefolse, der kun altfor ofte ikke har fået anden belønning end døden. Slut på 38. kapitel 39. kapitel, ved nigeren, Capra, Timbuktu, hvor han himlen vil. I løbet af denne ubehagelige mandag, måder dr. Ferguson mere giv sine rejsefælder en mægte oplejsning om det land de får henover. Det flade i os måten af ingen hændringer i vejen for dem. Dr.ens eneste bekymring var når Østvinden, der blæste skabt og fjernede dem fra Timbuktu's bredte grad. Efter at nigeren på sin vej mod nord er kommet til bemældte by, bøger den af og falder ud i det atlantiske hav. Indenfor den bugefloden beskriver, er landet meget afvekslende, under tiden ybid og frugtbart, under tiden yderst tørt. På store, uobdyrkede strækninger følger mig smaker, der er der afløses af brede lønflader, alle slags vandfugle færdes i store skarre og langs flodens bredere. Ør og telt såmer en lejre attiorære, dens mandelige beboer og låd dovet under teltene, mindst kvinderne syslød udenfor og navnligt malkede kamilerne, samtidig med af de røg og piber med store hoveder. Klocken 8. om aften var vi to af at komme mere end 200 Ælskemil mod Vest, og de tre luftskibere blev nu vidende til et prakvult syn. Nogle måned stråler banet sig vej gennem en klyftisk yderne, listede sig frem mellem de linjer, der tegnede sig af den nedstrømende regn, og faldt på homboe i bjergnes kæde. Man kan vanskelig få noget mere egendomligt at se, end disse bjergkarme af basalt, der aftegner sig med fantastiske konturer mod den mørke himmel. Man kunne fristes til at antage dem for ruinerne efter en umodelig by for middelalleren, og omtrænd således som Polarhaves isbjerge i mørke netter fremstiller sig for den forbavsede tilspure. Det er som et maleri af Udolfors mysteriasa-doktorn. Selv Anne Radcliffe ville ikke kunne have taget en lise bjerge med et mere skræk i en jæne udseende. Jeg havde ikke lyst til at spæse jer alene om aften i dette fantomernes land, sagde Joe. Dermod havde jeg nok lyst til at tage dette landskab med mig til Skotland, hvis ikke det var for tunt. Der ville det nok tage sig ud på bredderne af Lock Lomondt, og jeg er sikker på, at der ville strømme rejsnede til i store skrære. Det er sværere, at hvor bra long ikke store nok tager, at du kan realisere denne fantasi, sagde Ferguson. Man, det forekommer mig, at hvor kurs ændres. Nu så meget, at det stod bedre. Victor og jeg tog nu virkelig igennem mere nordlig retning, og passerede den 20. om morgenen over en helt labyrinterkanaler og biflåder til Niggøren. Flere af disse kanaler var nu dækket med tæt græs, og så ud som fede enge. Her genfandt doktoren Barthvej, da denne indskibede sig på floden for at begyde sig til Timbuktu. Niggøren var her 800 farvende bred, og flød mellem bredere med ybiblantevægst. Kasildernes krog ude i horn, tidigt opbæmte høje græs, hvor krokodilerne i tagtid lurede på dem. Lange rækker og esler og kamiler med handelsvarer fra tjener bevede sig fremad under de smukket træer. Snart viste sig ved en drejning af floden, et amfiteater, af lavehule, på vids til racer og tag. Alt det foder, der var høstet i den omlæggende egen, syntes at være opstable. Det er Capra, udbrudt doktoren Glad, Timbuktu's havn. Byen selv ligger ikke fem engelske mil herfra. Så er de altså tilfredshærer, spurgte Joe. – Hende rykte min ven, – sagde Ferguson. – Godt, – så kan vi andre også se sakens værte, – sagde Joe. To timer efter udbredte sig virkelig for de rejsmæsblik, det hemmelighedsfulde Timbuktu. Denne ørkens dronning. Der engang lide sig vel som rum, og at ten har haft sine skoler aflærdet, og sine filosofiske lærestole. Ferguson fulde de mindste egligheder på det her barth selv optagende kort, – og bekræftede det til overordninglige nøjagtighed. Byen udgiver en stor trækant på en umodelig slette af vitsand. I omrægnen er alt ødet. Man ser kun hister her nogle græsstro, – nogle egle dværvagtige mimoser og forkøblede buske. Om selvetimbuktuuds udseende kan man kun danne sig en forestilling, – når man tænker sig anhubben kugler og tæerninger. Således vejvirkeligheden det indtryk byen frembyd i fuldeperspektiv. De temmelige trange gader er omgivende af huset, der kun er et stokkværk høje, – og bygget af tejlsten tørret i solen samt med hytter af halm og stro, – nogle kejleformige, andre firkantede. På terrasserne lå nogle indbygger maligt henstrakte i deres broede drakter, – og melansen eller geveret i hånden. Dermod sommeren på denne tid er dagen ingen kvinder. De tre torne isser der hendes af doktoren, – tilhør de tre eneste muskier, som har blevet tilbage af et tæmnigt betydeligt antal. Byen ejer nu enten mere af sin fordomsglans, – det lønner ikke umagende at søge efter palasser eller offentlige bygninger. Kjærken er en ganske almindelig købmand, og hans kongelige bolig er et haldelskontor. Jeg synes, jeg kan se nogle halvt ødelagte fæstningsværker, så jeg kender de. De blev i 1826 ødelagt af Folanerede. Byen var da en tredje del større endnu. Chichibuktu, der lige fra det elfte århundrede har været genstand for almindelige rubringssyge, – har efterhånden tilhørt tyererere, sanrejer, marokanere og folanere, – og dette store midtpunkt fra civilisationen, – hvor den lærte Ahmed Baba i det 16. og 100 eget bibliotek med 16. hundskrifter, – er nu kun et depot for centralafrikatshald. Byen synes også at være et tæmnigt betydeligt for fald. Forstederne viste allerede en ansigelig mængde ruiner. Da Victor og jeg foreforbi og opstod der ganske vist noget røre, og man hørte også trommet gå, – men ingen fik nebetid til at observere, at det er det nye fenomen, – til de rejsene dreves hurtigt bordt af vinden, og fulde er der flodens bugtende løb. Chibuktu var snart kun et flygtigt mænde fra deres rejse. Og nu sagde doktoren, må hemmelen føre os, hvorhen den vil. Blot det bliver mod vest tilføjet at kende de. Bæ, sagde Joe, selvom vi skulle vende den som vej tilbage til Sandsibar, – eller rejse over oceane til Amerika, ville det slet ikke forskrække mig. Man må da først og fremst være i sted til at gøre det, Joe, sagde Ferguson. Og hvad mangler vi i så hensine, spurte Joe. – Gas, min ven, svarede doktoren. Ballongen stigningskraft bliver kendelig mindre og mindre, – og hvis vi ikke er yderst på at passe lige ved den ikke kun føres til kysten, – jeg bliver enormt nødt til at kaste ballast ud i det, vi nemlig har alt for tunge. – Ja, det er følgerne af ingenting at tage sig for, – og hele dagen ligger og driver som en døgn i sin hængekår, – så bliver man fed og tung, sagde Joe. – Det er en betragninger, som er der værte i Joe, svarede Jæren, – men ven til enden kommer. – Ved du, hvad himlen har forbeholdt os? – Vi er en ulland fra målet fra vores rejse. – Hvor tror du, du vil træffe på Afrikansk kyst, Samuel? – Det falder mig virkelig vanskeligt at svare dig, Dick. – Vi er overlattet til meget om skiftene Vindes for godt befindende, – men jeg vil skætme mig meget lykkelig, hvis jeg kunne komme til egen mellem Chia Leone og porten Dick. – Vi vil da træffe på Vinder. – Jeg skal love for, at det vil blive en glede at trykke deres hænder, – sagde Jæren. – Men si mig, føres vi nu afsted i den retning, som du ønsker. – Ikke ganske, Dick, svarede Ferguson, se på kompasset. – Vi rejser for øjeblikket imod syd, og følger var en mod Nikolens kiler. – Det vil altså være en yperlig lejlighed til at opdage dem, faldt Jo in, hvis de ikke allerede var kendte. – Hver ikon rolig sig i doktoren, jeg håber ikke, at vi skal komme helt op til dem. – Vindandens frembrud kastede doktoren de sidste sandsækket ud, og Victoria hevede sig af dig. – Mens gøn ble så røret arbejdet med fuld flamme, var den nebe i stand til at holde ballongen oppe. – Den befandte sig i dette øjeblik 50.20 mm syd for Timbuktu, – og den følgende morgen vognede de tre luftskibere over Nikolens bredere, ikke langt fra debutsøen. – Slut på, 39. kapitel. – Fem uger i ballong er skyldværen. – Førtyvende kapitel i Fem uger i ballong. – Det er en LibriVox-inspildning. – Er det LibriVox-inspildning af Offenlige Ejndom, for udvulgere information, eller for at melde dig som frivillig, besøg LibriVox.org. – Fem uger i ballong er skyldværen. – Denne indlæsning er Kristoffer Hunstal. – Førtyvende kapitel. – Doktor Ferguson er urolig. – Midtholdende retning mod side. – En græshopbesky. – Jenna. – Sego. – Vinden forandrer sig. – Floden delte sig her ved store øger i snævre græne med stærkstrøm. – På en af øgerne stod nogle hyrtehyter, men det var umuligt at anstille noget aktige beregning over deres belikkenhed, i det vigtor af hårdtighed stadig forøvedes. – Udheltigvis dreret den endnu mere mod side og passeret i få øjeblikkesøen debo. – Ferguson blev meget urolig. – Denne Vindens hårdnakkighed Ier driver ham tilbage mod sydeafrika, kuldkastet hans beregninger, og han visste ikke længere, hvad han kunne gøre regning på. – Hvis han ikke noget af de franske eller de engelske territorier var ledes lille det så gode ham midt i mellem de barbarer, der hæver genere kysten. – Var ledes skulle han der kunne afvente noget skib, der kunne føde ham tilbage til England. – Vindens retning gjorde ham for øjeblikket ned til kongerede Daume, mellem de vilde folkestammer, og lige hænderne på en konge, der ved offentlige fester, og fra tusindere menneskeliv. – Der ville han være redningsløst fortakt. – På den anden side følte doktoren tydeligt, at ballongen ikke mere adlød ham. – Inden ad tid bleverede smukkere, og han håbet, at regnens ophør ville medføre nogen forandring i luftstrømningen. – Det var derfra på en ubehagelig måde, at han vindt yndring af Joe blev ført tilbage til den rette opfattelse af sin stilling. – Se så, så er det endet. – Nu bliver regnet der formelige oversvømmelse, hvis man tager døme efter den sky, som nærmer sig. – Er der en sky udbrød Ferguson? – Hvor tilmed en dygtig sky tilføjet Kennedy. – Jeg har aldrig set sådan en før, fortsatte Joe. – Tændt rene er ligesom dravende efter en snor. – Jeg årner, at der satte doktoren, og lader kigger den bort. – Det er ikke nogen sky. – Det var da besøgneligt udbrød Joe. – Det vil sige, ikke nogen almindelig sky, svarede Ferguson. – Ikke nogen almindelig, burde Joe. – Det er kun en sky af græshopper, svarede doktoren. – Er hvad af græshopper, satte Joe? – Er milliarder af græshopper, der farer sig med en landeplage henover disse ejne, og fuldstændig ødelækker de distrikter, hvor de slår ned. – Det kunne jeg have lyst til at se, satte Joe. – Vendt lidt, Joe, og om ti minutter har denne sky nået os, og så kan du døme den med ejne øjne. – Ferguson havde ret. – Den store, tætte mørke sky nærmede sig under et bedøvende buler, og kaste sin skykke henover jorden. – Det var utalige legioner vandrende græshopper. – I 100 skridt afstand fra Victoria slod de ned på en grøn mark, et kvarter senere fortsatte de deres flugt, og de rejsende kunne endnu i afstand se træer buske fuldstændig afblædede, og markerne meget, altså med en læ. – Man kunne det fristes til at tro, at den pludselig vinter havde lagt landet øde. – Nu, Joe, sagde doktoren. – Ja her, det ser ganske vist meget mærkeligt ud, men det er alligevel i grunden ganske naturligt. – Hver en græshoppe kan gøre i det små, gør miljardere af dem i det store. – Det er en forfærdelig regn til at jægge han, langt vejren havl, selv når den ødelækker allermist. – Og så er det umuligt at beskytte sig imod den, bemerkede Ferguson. – De indføjte grig på under tiden til den udvej, og sætte Ild på skovne, ja, en år på høsten, for at stante de så indsikters flugt. – De første rækker styrter sig daglurene, og slukker dem ved deres talerighed, hvor på resten af skaren ganske roligt passerer videre. – Heldigvis findes der her en af statning for disse ødelækkelser, i det de indføjte opsamler græshopperne og spiser dem med god appetit. – Det er altså en slags luftkrebs, sagde Joe, og beklagede, at han ikke kunne komme til at smage dem, naturligvis kun for at undersøge dem, tilføjde han. – Indimod aften viste landet sig endnu mere sumbagtigt. – Skovne ved pladsen for enkelte grupper og træer. – På flodens bredere opdagede man nogle til baksplantager, og ingen med god foder. – ændeligvis der sig på en stor ø i byen Tjena, med de to torne på den slære moske, og man mærkede den ubehagelige luft fra miljoner af svæle ræder, der var klinet fast til den smure. – Meldemhusene så man kronerne af nogle store bagbabtræer, mimoser og palmer, og om natten synes der også at herrske en betydelig virksomhed i byen. – Tjena er bekendt som en livlig halvsted, der forsyner sin buktu med allende vindige artikler. – Hvis det ikke forsinkede, hvor rejse sagde doktoren, havde jeg nok lyst til at dale ned i denne by, hvor der skal findes mere end en af rapper, som har været i Frankrig eller England, og for hvem, hvor befordringsmået måske ikke er ubekendt. – Men som sagt, det ville opsætte rejsen, og det tør vi ikke gøre. – Vi må vente med denne visit til vores næste udflugt, sagde Jolyne. – Købet ved blevet doktoren forekommer det mig, at vinden har en svæg til bojlighed til at blive østelig, og vi må ikke forsøge med en sådan lejlighed. – Doktoren udkastede nogle tommeflasker og linende genstande, der ikke længere var nødvendige, og det lykket sig holde Victor af en luftregion, der var temmelig kunstig for hans planer. – Klocken fire og morgenen belyste de første solstrol og seko. – Bambarders hovedstad, der var lidt kendelig på de fire særskilde byer, af hvilke den dannes, og på sine moskier, og på den stedet i trafik af både, der fører indbyggerne frem og tilbage mellem de forskellige dele af staden. – Men de rejsene fik lige så lidt af byen at se, som de selv blev set. – De fjernede sig hurtig i væskelige retning, og doktorens urud læser efterhånden. – To dage til i denne retning, og med denne hurtighed, så når vi flåd en scenekald, sagde han. – Og så befinder vi os i et venskæbligt land, Bodgeren. – Ikke ganske endnu, men dov vi ved dig selv om, Victor, jeg svigter os, uden særlig vanskelighed kunne nå de franske besidelser. – Og kan den holde nogen hundre engelske mil til, ved vi uden møj og uden far og nå vestkøsten? – Og så vil det hele være forbi, sagde Joe. – Nu ja, så kan man fortælle om rejsen, og det er det altid nået, men simer her, tror de, at man vil fæste lyd til vore beretninger. – Hvem ved, min ven? – En ting bliver dog altid ubestridelig. – Tusindere mennesker har set os afrejse fra den ene side af Afrika, og tusindere vil se os komme til den anden. – Og så tilføjet Kennedy forekommer dem og vanskeligt at påstå, at vi ikke har rejst helt igennem landet. – Og kan doktor ved blev Joe med et dybsuk. – Jeg vil mere end en gang kommentere savne mine gullklumper. – De ville unægtlig i en betydelig grad have givet vore beretninger eftertryk. – Med et gram gull til hvert tilhøjere ville jeg påtage mig at samle en ansiglige skarre, der boede hørte på mig og beundrede mig. – Slut på 40. kapitel 41. kapitel De nærmer sig senegal. – Victor Jardaler – Alt kastes ud. – El Haji – Vanskelig i Bjerge – En manøvre af Joe – Holdover en skov – Den 27. maj hend af kl. 9 om morgenen fra en by landet nyt skue – De langstraktes kronende sletter gik over til høje, som lød af, at der fandes bjerge i nærheden. – Lige til senegal, at denne dele af Afrik er bekendt så meget farlig. – Doktor Ferguson viste det fra sine foregængere's beretninger, til de havde lidt tusinde savn og undergåde tusinde farer mellem disse barbariske nerefolk. – Dessuden havde det slette klima også dragt en stor del af Mongol Parkselhedssagerer. – Ferguson var derfor også fastbestedt på ikke at besøge dette ugæstmille land. – Han havde ikke et øjebliks ro, og man måtte ad og udkaste en mængde genstande, der var mere eller mindre nødvendige, således vide blev det mere god. – Lidt efter lidt autobalongens former i fyldtighed, den blev mere aflang, og vinden kravede store fordybninger i det slappe tøj. Kennedy kunne ikke onlede at lægge mærke hertil. – Skulle ballongen muligvis have fået en eller anden revne, spurte han. – Nej, svarede doktoren. – Varmen er åbent bare de fermer, smelte Gudtapachian, og gasen slipper Mia og Mia ud. – Hvor lide skal vi forbygge det, spurte Kennedy? – Doktoren svarede, det kan ikke forbygges. – Vi må formindske vores tykte. – Det er det første, der kan gøres. – Lad os kaste alt ud, hvad der kan kastes ud. – Ja, men hvad, spurte Jeon, og så så om i den næsten tommekondol. – Vi vil skille os af med tiltet. – Det tykker tæmmelig meget. – Joe fik befalinger til og klatteret op i ringen, der forbandt nettes torget. – Der lykkes det ham lidt at lyske og tiltes tætte forhæng og kaste ud i det tomme rum. – Det er det her må jeg kun gør en helt nye start med lykkelig, sagde han. – Det er stort nok til at afgive klæder for mange tusindføte, de som bekendt har været enkelte af dem ikke meget på. – Ballongen hevede sig etter lidt, men man ind så dog snart, at det ikke kunne nødte sønderligt. – Lad os dalende til Jeon, sagde Kennedy, og se, hvad der kan gøres ved ballongen. – Jagentag og Dick, den kan ikke udbedres, sagde Ferguson. – Hvad skal vi da gøre, spurte Kennedy? – Vi må opre for alt, hvad der ikke er alldeles uonværligt for os, sagde jeg vil få en værpris undgå et ophold i denne egen. – De skovet, over hvilken vi i dette øjeblik svever, er alt andet en betryggende. – Er der løber eller hyener hir, spurte Joe med foragt? – Hvad er han, det er min ven, mennesker, som er de vildeste i hele Afrika? – Hvor er jeg ved, mand det? – Gennem de rejsnene, som har været her før også, svarede doktoren. – En videre, at de fransk mænd, der bebor kolonien i Senegal, satte sig i forbindelse med de omgivende folk. – Og under Frederbs styrelse foretog man rekonomiseringer dybt ind i landet. – Krig og plønringer har ikke lavet andet tilbage en ruine. – Hvad har der tildraget så her, spurte Kennedy? – Det skal jeg fortælle, svarede doktoren. – En marabou ved navn El-Hagy, der påstod at være inspireret lige som Mohamed, – og opægget i 1854 alle stammerne til krig mod de vandtru, det vil sige europæerne, – og udbredte for dævelser og ødelæggelser over hele øjnen mellem floden Senegal og den spiflåd Phaleme. – Tre fanatiske stammer gennem rejste landet under hans ledelse, – plønneret om mørttet, og skånede hverken by eller hytte. – Han trængte endnu frem til nigerdalen, lige til byens sikker, der længe trudes. – I 1857 gik han længere nord på, og belegerede de af franskmændende på floden, – sprede og anlagte Fort Medina, der forsvarades Apoll Hall, som uden proviant, – og næsten uden ammunitionhold stand, lige til det øjeblik, der Ubud Svetterp kom ham til hjælp. – El-Hagy og hans bandet ventede der tilbage, og kom til karta, for at fortælle deres røverier og deres mørten. – Rejnen her er netop den, til hvilken han trækse tilbage med sine røverskare, – og I kan være sikre på, at det ikke vil være rådeligt at falde hænderne på ham. – Vi vil tage os i akt, der forsæt jo, selvom vi skal opre fra alt, forgør vi to af er lettere. – Vi er ikke langt fra floden, sagde doktoren, men jeg tror ikke, at ballongen kan føres over den. – Lad os først og fremst nå bredden, så er I det mindste detvånne, svarer Jæon. – Vi er netop i begreb med at gøre det, sagde doktoren, men en ting får uroligere mig meget. – Og det er spurteskorten. – Doktoren svarede, vi må overbjerge, og det bliver meget vanskeligt, da jeg ikke kan få ø i ballongen stigningskraft, ikke en gang ved at frembringe den størst mulige varme. – Starkels Victoria, sagde Joe, jeg har fået ballongen kære som en sømand sit skib, og jeg kan ikke uden smærteskildes fra den. – Den er ganske vist ikke længere, som da vi begyndte rejsen, men lige meget. – Den har gjort os store tjenester, og mit hjerte er nær ved at bræste ved tanken om at skulle forlædde den. – Hver du kun rolig, Joe, hvis vi forlædder den, sker det kun den imod vores vilje. – Vi vil benytte den, så længe den skrifter ikke af udtømte. – Jeg forlager kun 24 timer til. – Den bliver stadig madder, sagde Joe, og betrægtede ballongen. – Starkels Ballong. – Hvis jeg ikke tager meget fejl til at kende de, så kan man ude i højshånden, skimte de bjerge du talte om, sagde Joe. – Ja, det er dem svarede doktoren, efter at han havde betrægtet dem gennem sine kigot. – De forekommer mig meget høj, og vi vil få stor vanskelighed med at komme over dem. – Kan vi ikke undgå dem? – Det tror jeg ikke, svarede Ferguson. – Se blot, hvilket unmodeligt rum de indtager. – Næsten halvdelen af højshånden. – De synes enormt, at sluttet sammen omkring os, sagde Joe. – De strækker sig både til højere og venstre. – Vi måne vindt de vis over dem, sagde Ferguson. – Disse farlige forhindringer synes og nærme sig med overordentlig hurtighed, eller retterer. – Den hæftige vind, Joe Victor, er frem imod de skarpe spiser. – Man måtte for en værpris de i været, så frem ballongen ikke skulle støde imod dem. – Vi må tymme, hvor vand behåller, sagde Ferguson, – og ikke behålle mere end lige end nevendigt til en dag. – Det er gjort, sagde Joe. – Hæver ballongen sig, spurgte Kennedy. – Lidt. – Et halvt hundrede fod, sagde doktoren. – Der er ikke et øjeblik venne sit blik for barometeret. – Men det er ikke nok. – De høje bjergetør ved nærmede sig virkelig de rejsende, – på en sådan måde, at man skulle tro, de skulle styrte over dem. – Og der manglede endnu mere end 500 fod, inden ballongen var kommet over dem. – Vandforråde til blæserøret kastet lige ledes over bord, – og man behåldt kun nogle fodpotter tilbage. – Men også dette var utestrækligt. – Vi må dog få en værpris over dem, sagde doktoren. – Lad os kaste behållerne ud, siden de har lige vælt at tomme, sagde Dick. – Ja, kast dem, sagde Ferguson. – Se så, sagde Joe. – Det er virkelig sørgligt, så den har miste alt, stykke for stykke. – Joe udbrudt doktoren pludselig. – Svær mig til, at hvad der end hænder, vil du ikke for anden gang ofre dig for os. – Hver de kun rolig herrer, vi vil aldrig mere forlade hinanden. – Victoria var sten om 30 tyve farvene, men Bjergets kamme hevede sig stadig over dem. – Som en formelig mur stod den mere end 200 fod over de rejsende. – Om ti minutter, tænkte doktoren, at hvor gondol knus de modtiske klipper, hvis vi ikke får inden over dem. – Hvad skal vi nu gøre, spåde Joe? – Behold kun forrådet er pæmikant tilbage, men kast alt kødet ud. – Det tynger blot. – Ballongen blev yder mere end 50-20 pun lettere og hevede sig kændeligt. – Men det havde kun lidt at sige, når den ikke noget over Bjergets højeste kamme. – Situationen var forfærdelig. – Doktoren så os om i kondolen. – Den var næsten tom. – Hvis det bliver nødvendigt, dig, sagde han, må du være ræde til at offre dine våben. – Offre mine våben, udbrudt Jageren bestyret. – Min ven, når jeg forlanger det, så er det fordi det er nødvendigt. – Samyod, samyod, dine gevære, dit forråd og kugle og krudt kan koster os livet. – Vi kommer nærmere, ropte Joe, vi kommer nærmere, ti farvne, Bjerg hevede sig endnu ti farvne over Victoria. – Joe to tæpperne har kastet dem ud. – Uden at sige noget om til Kennedy, lød han lige ledes flere pose med krudt og havet følge efter. – Balongst, det er der, og svevet over den farlige bjergkam, mens den øverste del belyste sig solen stråler. – Men gondolen befandt sig endnu rundt og klipper retten mod hvilken den uund godligt måtte blive knust. – Kennedy, Kennedy, ropte doktoren, kast dine gevære ud, ellers er vi for tabte. – Vent, had det ikke, sagde Joe. – Vent, Kennedy ventes om, og så ham forsvendt ud over gondolen. – Joe, Joe, ropte han, den ulykkelig udbrudt doktoren. – Vi afflagede en kulde på dette sted, han bredte af tyve fod, og den anden side var mindre steil. – Gondolen nåede op i højde med denne flæde, og gled hen over en del skarpestil, der rised den i bunden. – Vi kommer over, det går, alt er klart op den stemme, der brægte Ferguson hjerte til at banke af glede. – Den modige fyr holdt sig med hænderne fast i gondolens nedeste del, og sprang til fods over på bjervestop, hvormed han befriedede Balongen for hele sin tyngde. – Han var enormt ny til, med alt kraft at holde den tilbage, i det den trude mere slibbe fra ham. – Da Joe kom til den modsatte skrænt, og afgrunden viste sig under ham, hevede han sig med et rask tag. – Glamret sig fast til toværket, og kom ærter op til sine rejsefæller. – Når så søllerlig vanskelig var det doge ikke, så han. – Min raske Joe, min ven, udbrudt doktoren varmt. – Hvad jeg nu gjorde, svarede Joe, var ikke for dem, men for at have dicks karabin. – Jeg skylder ham det, efter affären med at rabberne. – Jeg vil gerne betale min gæld, og nu vil Kvits tilføje ham, og rakte Jæren hans yndlingsbøse. – Det ville volde mig alt for stor sorg, og sigt den berøvede den. – Kende de ge ham et kraftigt håndtag, ude at kunne sige et ord. – Victor, jeg behøvede nu kun at dale, og det gik lett for sig. – Balongen var snart kun et par hundret fod over jorden, og befandt sig daglig lige vægt. – I årsmålet synes at være stærkt medtaget af vulkanske kræfter, og frembød en mængde ugevn hødder, – hvilke er meget vanskelig at undgå om natten med en balong, der ikke længere adlød de styrne. – Aftenen brød hurtigt frem, og tross sin util borgelighed er til, – må det doktoren dog bestemme sig til at stante til den følgende morgen. – Vi vil søge et passende sted, hvor vi kan overnatte, sagde han. – Nå, så du bestemmer, der endelig er der til. – Ja, jeg har længe ting på en plan, som vi nu må sætte i værk. – Klokken er endnu ikke mere end sex, og vi har således tid dertil. – Kast angrene, Joe. – Joe adlød, og de to angre hang nede for gondolen. – Der er store skove, her, sagde doktoren. – Vi vil se, og ha' os fast i et eller andet træ, – så jeg vil på ingen måde tilbringe natten på jorden. – Men vi kan velge ud af gondolen, spurte Kennedy. – Hvor til skulle den nødde? – Jeg gent os, at det ville være farligt at skilles. – Dessuden behøver jeg iders hjælp til et vanskeligt arbejde. – Victor er der strøjt tæt henover de umodelige skove, tog bestandshedet snart. – Tens angre havde hukket sig fast, og da vinden hen imod aften saglede, – lå ballongen næsten ubevæglig over den store grønne flade. – Slut på. – 41. kapitel. – 5 uger af ballong. – Er skylværen. – 42. kapitel i 5 uger i ballong. – Det er en LibriVox-inspildning. – Er det LibriVox-inspildninger offentlig eindom, for udvurlige information, – eller for at melde dig som frivillig, besøg LibriVox.org. – 5 uger i ballong er skylværen. – Denne indlæsning er Kristoffer Hundstahl. – 42. kapitel. – Karpestret i ædel modighed. – Det sidste offer. – Man bliver ved at kaste ud. – Fokkesons nattevagt. – Illebrønden. – Dr. Fokkeson begyndte at bestemme stedets beliggenhed efter stjernernes højde. – Han var nebefemre tyve engelske mil fra Senegal. – Alt hvad vi kan gøre, mine venner, så er han, – efter at jeg har gjort en optagelse på sit kort, – er at passee over floden, – men da der værken findes bro eller både, – må vi få en værpris syge og komme over med for ballong, – må jeg den grund, må vi syge og gøre den endnu lettere. – Men jeg indser ikke, hvor ledes det skal gå til, – svaret i ægeren, der frygtede for sine våben, – så fremt ikke en af os, – er til sindså opoffret sig og blive tilbage. – Og nu er det mig, der gør fordring på denne æger. – Man faldt jo ind. – Er jeg da ikke allerede vandt dig til? – Der er ikke tale om at kaste sig ud af kondolen, min ven, – sagde Fokkeson, – men om at nå vestkysten af Afrika til fods, – og jeg er en dygtig fodgænger og en god jæger. – Jeg samtykker aldrig, der isvaret, Joe, – en karpestrid i edel modighed og overflød i mine venner, – sagde Fokkeson, – jeg håber, at vi ikke skal blive brugt til en sådan yderlighed, – og hvis det behøves, vil vi i et værd tilfælde ikke skilles, – men svært imod sammen gennvander det land. – Kort tale sagde Joe, – en lille spacertur kan da heller ikke gøres nogen skade. – Men for enden ved blev doktoren, – men vi anvendte et sidste middel til at gøre Victor og jeg letere. – Hvilket, spurte Kennedy, – jeg er virkelig nyske af efter at få det at vide. – Vi må befriers for kasserne til blæserøret, – for det bundsenske apparat og slangerne. – Det gør næsten 900 pund, – og 900 pund er ikke så let at slæbe gennem luften. – Men Samuel, – hvorledes vil du så kunne udvide gassen? – Jeg vil ikke udvide den, sagde Fokkeson, – vi må hjælpe os uden den. – Men, – hør pummer mine venner, – jeg har noget i beregnet den stigningskraft, vi har tilbage, – og den er tilstrækkeligt til at bære os alle tre, – med de få sager, som vi endnu har med os. – Vi vejer nebe 500 pund, – det er i indbefattet våre to angre, som jeg nødvigke slip på. – Min kære Samuel svarer Jæren, – du forstår dig bedre på den slags ting end vi, – og du kan alene bedøm situationen, – sige os derfor hvad vi skal gøre, – så skal vi gøre det. – Jeg er til deres tjeneste her, tilføjet, Joe. – Jeg gentager det, at hvor alvorlig denne beslutning er, – må vi dog offre vores apparat. – Lad det da ske, svarede Dick. – Til værket, sagde Joe. – Det var ikke noget ubetydeligt at arbejde, – til man måtte tage apparatet i to, – stykke for stykke. – Det udkrevede tre mensfor enede kræfter, – men kende de viste sig så stærk, – Joe så fingrendem, – og Samuel så opfinds om, – at deres foretagende endelig lykkedes. – De forskellige stykker kastedes efterhånden ud af kondolen, – og for svat, i det de frembrægte store huller i psykomoernes leveværk. – Nigerne vil blive meget forbrugset, sagde Joe, – ved at fine sotterne sager her i skovene, – de i sted til at leve afgud af dem. – Der næsten måtte man tænke på rørende, – der var ført ind i ballongen, – og forindet samme slangen. – Det lykkedes Joe, – og afhukket kaosjukkledningerne, – nogenle fod over kondolen, – men det var vanskeligere med rørende, – der ved stoltrådet var gjort fast til selve ventilkrænsen, – ved denne lejlighed, – viste Joe en overordninglig behændighed. – Bare fodet lykkedes det ham ved hjælp af netet, – og til tross for ballongens vængninger, – og klædre op til den såreste topp, – hvor han endelig løsnede de yderste skruer, – der fast holdt rørende, – og det var nu en let sag at tage dem bort. – Befriede for denne ansigelige tygde, – kævede Victor altså Atter, – og spændte Anker Tåvede strandt. – En imod midnæt, – var disse arbejder heldigt afsluttede, – skyndt med en del anstrægelse. – Dien tog så et hurtigt måltid, – bestående af pæmikanen og en kold krok, – til doktoren havde ikke længere nogen ild og stille til Joe's rådighed. – Desuden var både han, – og kende de nærhverbukke under et træthed. – God tilvile, mine herrer, så er Førgesund, – jeg overtager den første vagt. – Klocken to vækker jeg Kennedy, – og klocken fire vækker Kennedy Joe. – Klocken seks begiver os på vej, – og himlen vil nok våge over os, – også denne sidste dag. – Uden at lasse bedde længe, – lavede doktorns to kammerater sig i bunden af kondolen – og så hurtigt ind. – Natten var rolig. – Nogle skyer blev spredtet af månen, – der var i sidste kvarter, – men den svageste roler kunne nedbetrænge igen mørket. – Førgesund støttede armen imod kondolen og såser om. – Han gav opmærksomt akt på det mørke livtæppe, – der udbredte sig under hans føder, – og betog om udsikten til jorden. – Den mindste støj forekom ham mistænkelig, – og han sygte og gør sig ræde for alt lige til løvet slet at ryste. – Han var en af disse sindstemninger, – som ensomheden gør endnu mere spændt, – og under hvilken ubestemt frygt stig op i sjælen. – Ved ende af en sådan rejse, – efter at man har overvundet store hindringer, – og i det øjeblik, man er i ferme at nå sit mål, – er sinds bevægelsen stærkere, frygten mere livende, – og endepunktet for rejsen synes at vi bort for ens øjne. – Doktorens stolet ikke længere på sin ballong, – den tid var forbi, da han manurerede den med dristighed, – fordi han var sikker på den. – Og opfyldt af disse tanker, synes doktoren af og til, – at han hørte ubestemte lyde i den store skov, – og det forekom ham endnu af, at han så en stærkild lyse imellem træerne. – Han stidede skab frem for sig og sat sin natkikkeret for øjde, – men han så dog enten, og der indtrødte også en endnu dybde på et tavshed ved en tidligere, – da hans vagt var forbi, vækket han kendelig, – og opfordret ham til den yderste på passelighed, – og tog plads ved siden af Joe, der så dybt som et barn. – Kendelig tændte runet sin pipe, – gnæd sine øjne, som han havde undt ved at holde åbne. – Han sat så op i djørnene, og begyndte ivrigt at ryge for at få hjæl i søvnen, – rundt om ham herrsket den fuldstændigste tavshed, – en let brise bevægte træernes toppe, – vukket sægte kondolen, og indbyd hjælgeren til den søvn, – som overfalt ham imod hans vilje. – Han ville stå imod, og åbne flere gange øjnene, – men så dog til slutning ind, overvældet af træthed. – Hvor længe havde han været hensugt i denne dvale, – han kunne ikke gøre redet derfor, – da han pludselig vognede ved en uvendet knidrende lyd, – han knidte af der øjnene, rejste sig op, – et stærkt îlskær slog ham imod, – skoven stod i lys lue, – brenne, brenne ropte han, – uden endnu at forstå, hvad det hele egentlig skulle betyde, – hans to rejsekammerater rejste sig hurtigt, – hvad der på fære, smurte doktoren, – hele brenne, sagde Joe, – men hvem kan? – I det et øjeblik hørte der viljehyl under et stærkt oplejst leverk, – ja så, de vilje ropte Joe, – de har tændt ille på skoven, for det stod sikre at kunne brænde os op, – det er uden syv talibærende, Alhagis Marbuer, sagde doktoren, – en illekreds omgave, Victoria, – de tørre græne knistrede, lianerne løvede, – hele den levende del af vegetationen vredser i derasne elementsflammer, – og blikket faldt kun på et hav af lue, – de store træer med deres erglødende kuldbedækket græne, – hvis det så sorte mod îlskæret, – hele denne illemasse, med hendes vældige lure afspejlede sig i skyerne, – og luftskibrene troede sig omgivende af en illeklode. – Lad os flygte, ropte Kennedy, ned på jorden, – det er vores eneste udsigt til frelse, – men føkker sådan holdt ham fast med en kraftig hånd, – styrtet hen til angertoget, karpet dem med et øksehuk, – lurene straktes op mod ballongen, og slikket allerede dens oplejste sider, – men Victoria, som nu var befrede for de bond, – der havde holdt den tilbage, steg mere end tusinde fod op i luften, – nede for skoven hørte man for færdelig ro, efterfuldt af en hæftig skyde med gevære, – ballongen blev greben af vinden, der frisket op, og førte den bort i nordvæslig retning. – Klocken var da fire om morgenen. – Slut på! 42. kapitel. – Hvem ure i ballong, er sylværen.