 Moltes gràcies per estar aquí i l'acte es desenvoluparà de manera que jo donaré la paraula primer al senyor Ricard Vinyes. Ell és el comissionat de programes de memòria del nostre ajuntament, de l'Ajuntament de Barcelona. Té la paraula i l'excuso perquè haurà de marxar molt l'aviat. Per tant, hem alterat una mica l'ordre del programa. Gràcies. Abans de res vull expressar el meu agraïment a la vicerectora d'aquesta universitat, el director de la Fundació de Solidaritat, el director de l'Eurom, i aquí porta un dels millors arxius que hi ha sobre les breies internacionals que és l'ordre esperada per haver-me, per haver convidat l'Ajuntament i a mi en concret en representació de l'Ajuntament del govern de la ciutat a participar en aquest acte important i al mateix temps convenient per la nostra ciutat. Dic que és convenient aquest acte a la nostra ciutat perquè estem en un moment dolent. Sé que començar d'aquesta manera no és precisament agraït, però estem en un moment dolent, en un moment dolent, no només els termes del que pot ser la ciutat, el país, sinó també en un moment dolent pel que fa Europa, pel que fa àurea i occident, en un moment dolent en conjunt a tota la terra. Precisament perquè estic en un moment dolent perquè estem en una situació com mai s'havia produït després de la Segona Guerra Mundial. Estem en una situació en què en un món mundialitzat amb unes relacions molt més intencions, molt més intenses de les que mai s'havien pogut conèixer en què fins i tot la mateixa paraula internacional té un altre contingut. En aquesta situació hi ha realment la possibilitat que en els quatre que tens a la terra mani una dreta molt radicalitzada, molt radicalitzada del que hem conegut mai enllà d'aquests 70 anys des del que es va acabar a la Segona Guerra Mundial, una dreta que té expressió, que no és una dreta del feixisme clàssic que s'havia conegut en els anys 20, en els anys 30, en els anys 40, que va ser derrotat militarment, però que avui veiem que no va ser derrotat culturalment. Aquesta possibilitat real de gestió de tot el que és el conjunt de la política del món, del globus, per part d'aquesta dreta tan radicalitzada té expressions molt específiques. Tenim l'autoanomenat Eix constituït per Itàlia, Austrin o Iungria, i això pel que fa Europa, però m'estic pensant i m'estic exagerant també dels països com els governats per Trump, per Putin, per Netanyahu, que cada cop i el seu estil cadascun estan destrossant i estant realment aniquilant tot el que quedava de progressisme en els seus respectius països. Un element que no està tancat en els seus respectius països, sinó que es va constituint pels seus models de convivència, pels seus models econòmics, pels seus models de generar relacions socials s'està escampant com una manera de pensar cada cop més hegemònica a la resta del món. Ens trobem, per exemple, Amèrica, el consult, les possibilitats realíssimes del govern de Bolsonaro, que és realment un assumpte que espanta Bolsonaro. El cap de ball és aquest diputat que fa unes setmanes li va dir a la cara que una diputada del partit del treball no et viola perquè ni mereixi ser violada. Per tant, estem en una situació realment difícil. Culturalment, que és l'aspecte que potser ens reuneix més aviat aquí, culturalment, expressivament, ens trobem fins i tot en unes actuacions de l'Unió Europea, del Parlament Europeu, que darrere a la seva parent bondat i probablement necessitat ens haurien de fer reflexionar. Per exemple, el que es va aprovar, que va ser jo fa un parell de dies, sobre la liquidació de les fundacions de to autoritari i feixista. Probablement aquesta sigui una mesura que ens sembla i bondadors, i probablement no és, però anem en compte, perquè això el cap de ball expressa un fracàs. Si després de 70 anys, si després de 45 anys, encara fa por, em fresco, acabo d'enstal·lar l'acament del segon era remuneral, després de 70 anys, encara fa por, encara és necessari, haver de tancar aquestes institucions, què és el que ha passat en llarg d'aquests 70 anys? Què s'ha fet? Quan a Òstria el govern diu que et derruirà a la Casa de Hitler, perquè tenen por que es constitueixi en un centuari del feixisme o del nazisme, és o no és l'expressió d'un fracàs. S'han generat programes culturals esplèndids, programes educatius, francament bons. Les universitats durant molts anys han fet esforços bons i positius, i aquesta, entre elles, per explicar que ha sigut el feixisme. Per donar elements, i m'agrad tot tenim por de que hi hagi un centuari X. Bé, això ens porta simplement un element de reflexió, que em sembla que és pertinent també per plantejar-lo, amb àmbits com aquest, que és el nostre àmbit universitari. En realitat, el que fa a la nostra ciutat, això ens preocupa, Barcelona és una ciutat antifeixista, la seva història ho demostra, la seva història ho prova. En l'actualitat, el govern de la ciutat és un govern antifeixista, però precisament és un govern que entén que per als peus del feixisme es fa amb inversions socials, amb inversions. En l'avivenda social, amb inversions en sanitat, amb inversions en educació, portant una bona gestió als refugiats, fent que la privatització de l'aigua deixi de ser de gestió, president privat i, per tant, fer un comandament públic de l'aigua, etcètera. Pel guard del ciutat, això és també lluitar contra el feixisme, i és també pel guard del ciutat la lluita contra el feixisme acompanyar l'exemplaritat de tots aquells que van construir la nostra democràcia, que van ser maltractats en seus institucionals, que van ser torturats, i, en aquest sentit, els puc anunciar que el dijous vinent a la Junta de Govern de l'Ajuntament de Barcelona previsiblement aprovarà el reclamen dels perseguits, de les persones perseguides per la dictadura freqüista des de l'any 60 fins a l'any 88, que ve a ser un reclament que garanteix que tots aquells que, amb residència a Barcelona, que havien estat maltractats i torturats per les seves lluites polítiques en contra de la dictadura i per la construcció de la democràcia, seran escoltats en seu municipal i seran acompanyats amb les seves necessitats. M'interessava remarcar, d'això, a més a més, que aquest no és un reclament per les víctimes. L'antiferenfisme no hi havia víctimes, hi havia represaliats. La víctima és aquella persona a la que, sense saber-ho, es troba en una situació angoixant, li provoca normal sense que hi tingués cap participació explícita en els fets. El represaliat és un altre. El represaliat és el que porta dins de seu la memòria democràtica, és a dir, aquella memòria de tots aquelles lluites, esdeveniments que s'han fet i que han procurat que s'adquirissin unes cotes més altes d'igualtat. El represaliat és aquell que, si és ferit i si és maltractat, ho és perquè pres una decisió ètica a llar de la seva vida. I precisament és aquesta decisió ètica la que li ha provocat aquests males i és això el que l'Ajuntament vol acompanyar. Per tant, després d'haver compartit aquestes petites reflexions en vostès d'una certa alarma i explicar molt bé on és el fonament de l'actiu d'antifeixista de la ciutat de Barcelona, el cert és que confio, estic ben convençut que les jornades d'aquest Congrés, que també ha organitzat aquesta universitat a través de l'Euròm, seran molt fructíferes i els sugereixo a tots vostès que el diumenge dia 28, a les 12 del migdia, tinguin present que davant del monument a les brigades internacionals de Barcelona, el monument donat per la brigada a Bram Lincoln es farà el Gran Acte Municipal de Reconeixement i de Comamoració de la Coluenda Cavaveri a Barcelona, a les brigades internacionals ara fa 80 anys. Resmenyes i moltes gràcies. Moltes gràcies, senyor Vinyes. I ara té la paraula al senyor Jordi Dixer. Ell és el director de l'Observatori Europeu de Memòries de la Fundació Solidaritat de la Universitat de Barcelona, a l'Euròm. Gràcies, Jordi. Gràcies, vice-rectora. Vinyes és el que desprada és Amics i Amigues, que em vec uns quants, de diferents entitats d'associacions professionals, universitaris, acadèmiques, que fa temps i fa anys que ens dediquem, d'alguna manera, el treball d'història, el treball de memòria, el treball de transmissió i el treball de divulgació de fets del passat violents, que representen i que actuen, interactuen amb el present. I aquest passat present és la transmissió memorial. Començo pel final, perquè el director de la Fundació, Xavier López, m'ha passat el document i la resolució que tenim també a l'Observatori, la Fundació Solidaritat d'aquesta casa, de la resolució que deia precisament en Ricard Vinyes, del Parlament Europeu. A més, preocupant, es preocupant, i a més a més afegiré una cosa, un cas molt pràctic, jo acabo d'arribar a l'AVE de Madrid i vam tenir, amb la Matilda Heró, un congres sobre transmissió memorial a la Universitat Carlos III, i a la taula hi havia un col·lega amic meu, d'una universitat d'Hongria, i per quan hi havia Josefina Acuesta, tota una sèrie d'experts d'estat espanyol que debat en temes de memòria i transmissió, i ell quan va entrar al debat, va presentar dos o tres memorials que s'estan fent al seu país, els problemes o els debats universitaris són tuers, que també trantem aquest congres, doncs el que va fer va haver de pagar la càmera, s'està bé gravant, d'unes jornades mai he de passar al castellà, m'estan dient, perdonat, bueno, m'he passat al castellà, tinc un acento del Pirineo, i era una anècdota, però que no és una anècdota. T'havíem de pagar la càmera, aquestes jornades també ens estan gravant, i ens ensenjàvem que apagar la càmera, quan realment aquest professor de la Universitat d'Hungria va debatir exactament com estava la situació del professorat, perquè es va cerrar passada manera, se va cerrar definitivament a la Universitat Central Europea, que està a Budapest, i com s'estan de alguna manera des d'arriba manipulant les narratives, els discursos històrics. O sigui que no només és el por o el temor a l'oge de la extrema derecha neofascista, sinó que també a esta especie de regímenes democráticos de ultraderecha que realment lo que hacen es invertir en políticas de memoria, eso sí que inverten, senyor Rajoy no invirtió, nada durante 6 años en España, pero nos preguntábamos si al final es mejor que no invertimos y que nos dejen a la sociedad civil, a las universidades, a las asociaciones transnacionales pues desarrollar las investigaciones, los proyectos y actuar con diferentes instituciones, con la sociedad civil, con las administraciones como estamos haciendo hoy aquí. De hecho, no me alargaré más, pero sí que es verdad que me felicito, felicito a Oriol López y a Lourdes Pradas, que en una reunión en el pabello de la República nos unimos y no podía ser de otra manera como Fundación Solidaridad, como Observatorio Europeo de Memoria, es como Universidad de Barcelona, pues a los actos de conmemoración, de reflexión, y de la despedida de las veredades internacionales en Barcelona. El programa es de una jornada porque el sábado y el domingo hay actos institucionales de conmemoración. De hecho, los que hemos trabajado incluso sobre el tema de los monumentos y nos atrevimos alguna vez a publicar algún artículo en Polonia, en alguna revista en Polonia, pues nos gustaba también poner sobre la mesa, que es lo que haremos en estas jornadas, del tema de gènere, en las brigadas, poner encima de la mesa un poco el debate tan importante que es la unicidad, la competencia memorial esteo y este y el relato en Europa, y el relato que en el caso de las brigadas internacional, incluso es muy conflictivo en muchos países, como acabo de citar en Polonia mismo, y ya lo sabéis, y tendremos una profesora y una experta de estos temas. Hace dos años también nos subábamos a la conmemoración del inicio de la Guerra Civil y estaba con nosotros Jors Mink, y Jors Mink, su padre Manuel Mink, fue uno de los brigadistas internacionales de la Brigada Botvin, representante de origen judío polonés también, pero que además vino a la Olimpiada Popular de Barcelona en 1976 y se quedó como algunos agletas, no muchos, pero algunos se quedaron y después en septiembre o octubre se añadieron a las brigadas internacionales y lucharon toda la Guerra Civil hasta el 38, después estuvieron los campos franceses y por ejemplo en el caso de Jors Mink incluso estuvo en Auschwitz, donde pudo ser liberado y tuvo una labor memorial, yo diría que ejemplar, aparte de que su propia biografía es como la biografía de nuestro siglo XX, no sé si el siglo XX corto o largo, porque hablamos mucho de siglo XXI, pero tenemos muchas rémonas, como os he dicho, al principio de los conflictos o los problemas del siglo XX. Nada más, añadir también, y agradecer obviamente a todos los ponientes, a profesores Kutelski, que conjunto con Robert Frank, con Robert Frank hace años no se acordará de mí, pero coincidimos en París 1 y obviamente al amigo Robert Coale que tampoco no sé dónde está, pero hace mucho tiempo que nos vemos y nos conocemos y los otros profesores y profesoras que van a compartir este debate y estos diálogos con nosotros, que espero que sea enriquecedor y fructífero. Nada más, me sumo al agradecimiento, Lourdes, moltes gràcies. Tení un projecte magnífic, L'Oriol, el Ricard, la Fernanda, que també està del Equipo de l'Observatorio, i també a Juan Jorromero del programa Casa Stadia Broad, que es de cuatro universidades, que no sé si està per aquí també, y seguro que me olvido otros agradecimientos, pero muchas gracias y muchas gracias. Bé, doncs, moltes gràcies, Jordi, haurà de tenir la paraula. Lourdes Pradas, ella és la jefe del Crai, biblioteca del Pabellón de la República de la Universitat de Barcelona. Gràcies, Lourdes. Bon dia a tothom i gràcies per ser presents en aquest acte de commemoració dels 80 anys del comiat de les brigades internacionals. L'acte d'avui és un acte de memòria històrica, però també és un acte de reconeixement dels aquells homes i dones que van deixar les seves famílies i la comoditat de casa seva per anar a lluitar en una guerra que no era la seva. La intenció de tots els que avui intervindrem és recuperar de l'objectiu totes aquelles persones que van venir a lluitar per uns ideals, deixant-hi molts d'ells la vida. En primer lloc, voldria agrair ara a la vice-rectora Vilalta que avui hagi volgut inaugurar aquest acte, gràcies també al doctor Guixé i a tot l'equip d'Eurom, però molt especialment a la Fernanda i a l'Oriol, perquè treballar amb ells ha estat un plaer per la seva dedicació, la paciència, gestions frenètiques, les trucades, els canvis a ultimòria. El meu agraïment molt especial a la direcció del Crai, que permets que la biblioteca del Pavelló de la República fos organitzadora d'aquest seminari. I ara, tot i que després presentaré el projecte Citbrind sobre les brigades internacionals, aprofito per agrair públicament el vice-rector de recerca, el doctor Espriu, el seu interès en la nostra projecte, la nostra web, i la seva confiança absoluta en l'equip de recerca, de historiadors, bibliotecaris, archivers, que de manera voluntària el tirem endavant. També vull donar les gràcies al vice-rector de transformació digital, el doctor Pujol, i als professors de la Facultat de Matemàtiques i Informàtica per haver-se implicat en aquesta aventura. I per acabar aquests agraïments, no em vull oblidar dels perseverants i entusiastes col·laboradors de Citbrind, que molt sou aquí ara. Crec que aquesta jornada té l'èxit assegurat perquè és el fruit de col·laboració de moltes persones de diferents serveis que treballem a la Universitat de Barcelona i que cols a cols hem treballat durant molts mesos per fer possible aquest seminari. I ara, com diria un diari de les brigades internacionals, adelante, endavant. Moltes gràcies, l'Orders. Només unes paraules per cloure aquest acte de benvinguda, un acte de benvinguda que ho faig amb nom del rector i de l'equip rectoral del qual l'enformo per vice-rector, director de la Fundació Solidàtube, Jordi L'Orders. Gràcies per ser aquí. Jo voldria començar donant la Nora Bona i felicitant els organitzadors de l'acte. Queria dar, portant-ho, la Nora Buena i la felicitació en a qui ha organitzat l'acte. Molt a menudo, decimos que hace falta este tipo de actos, pero alguien tiene que poner la mesa, alguien tiene que hacer las llamadas y tal como nos hacía evidente l'Orders, organizar un acto de esta envergadura no es fácil. Por tanto, muchas gracias por ello. En realidad, lo que les voy a leer estaba escrito en catalán también y mi catalán es de la Plana de Vic, pero creo que lo podré traducir in situ. Cerca de 35.000 voluntarios y voluntarias, procedentes de más de 50 países diferentes, acudieron a España a socorrer a la República y a enfrentarse al fascismo. Las democracias liberales la habían abandonado a su suerte a través de un pacto de no intervención que a la práctica favorecía a las tropas rebeldes que se habían levantado contra la legalidad republicana. Entre septiembre y octubre del 36, bajo el impulso de la internacional comunista, empezaron a organizarse las brigadas internacionales, unidades militares formadas principalmente por este contingente de voluntarios antifascistas extranjeros. Pasarían a la historia nombres de intelectuales y escritores que tomaron parte en el conflicto, pero el grueso de los voluntarios procedía de la clase trabajadora y aproximadamente 10.000 perdieron la vida. Y uno de septiembre del 38, el presidente Juan Negrín, anunció a la Sociedad de Naciones su retirada, esperando que Italia y Alemania también retiraran las suyas, pero fue un gesto inútil. Para despedirlos se preparó un gran acto por las calles de Barcelona el 28 de octubre del 38, por tanto, casi hoy, hace 80 años. De aquel acto destacarían las palabras de Dolores y Barrore, la pasionaria. Sus palabras fueron estas. No os olvidaremos y cuando el olvido de la paz florezca entrelazado con los laureles de la victoria de la República Española, volvet. No los hemos olvidado y hoy estamos aquí. Estamos aquí para recordarlos y lo hacemos en esta aula magna, uno de los espacios más nobles de nuestro edificio histórico. Y lo hacemos porque queremos recuperar la memoria. Y no para abrir heridas, no para la nostalgia, sino para entender lo que pasó, para entender lo que está pasando quizás. Y para que algunas de las cosas no vuelvan a pasar jamás. Y también lo hacemos para homenajear, para reparar, para construir. Y esto nos toca hacerlo a muchos, a gobiernos, a entidades, a asociaciones y como no, a la universidad. La universidad es una gente social muy importante y tiene una responsabilidad muy grande. Tanto por lo que transmitimos, lo que enseñamos, lo que pensamos y que por tanto es un acto de justicia, es un acto que se tiene que hacer dentro de las paredes de una universidad. Y por tanto es un privilegio poder hacerlo en la nuestra, la universidad de Barcelona. La universidad de Barcelona es una universidad comprometida y que en uno de sus grandes objetivos es precisamente promover la libertad, la libertad de pensamiento y hacerlo con autocrítica. Espero que lo que pase aquí hoy esté iluminada por esta voluntad de hablar en libertad, de hablar autocríticamente. Mirando el programa de lo que van a desarrollar hoy, quería destacar cuatro puntos. En primer lugar, agradecer a todos los ponentes a felicitar a quien ha logrado pues traer aquí en nuestra aula magna pues las personas que nos van a hablar. Gracias, gracias, merci beaucoup, thank you very much, it's very important for us, your participation in this meeting. Y quería en segundo lugar felicitar por los temas escogidos. No es habitual encontrar en mesas en donde el tema central esencial sean las mujeres. sean por ejemplo el caso de los árabes muy a menudo olvidado o poco conocido o sea la clase trabajadora. Demasiado a menudo nos olvidamos de los débiles, los invisibilizamos. Por tanto les agradezco muchísimo que hayan querido poner de relieve estos temas. Y finalmente quisiera destacar en cuanto al programa la mesa redonda que dona cabuda que permite que las investigaciones que se están llevando a cabo por parte de jóvenes de nuestra universidad pues tengan también voz. Esto nos asegura de que la memoria está viva, de que la memoria o que los temas de los cuales van a tratar son temas que interesan a nuestros jóvenes. Y esto es una buena noticia, el relevo está funcionando. Por tanto les felicito por el programa. Y quisiera acabar dando las gracias a las personas que están aquí, el aula magna llena pues nos está mostrando que hacía falta el tema, que estamos ansiosos de poder tratarlo, de hablarlo y hacerlo pues con las garantías y con la libertad que nos proporcionan las paredes de una universidad. Por tanto muchas gracias por estar aquí. Y a nada más les deseo una jornada provechosa, buena feina, good work y enjoy. Muchas gracias.